Справа №295/18809/25
Категорія 38
2/295/286/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.05.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:
Головуючої судді Стрілецької О.В.
за участі секретаря судового засідання Простибоженко Ю.М.
представника відповідача – адвоката Титаренко Н.Б.
розглянувши y відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
30.12.2025 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 174173,88 грн, а саме:
- за кредитним договором №Р25.006002.003640997 від 14.02.2018 в сумі 157746,67 грн, з яких з заборгованості за тілом кредиту – 79194,55 грн; за відсотками – 3427,10 грн, комісія - 75125,02 гр;
- за кредитним договором №С21.169.79553 від 02.10.2017 в сумі 16427,21 грн з яких з заборгованості за тілом кредиту – 6924,07 грн; за відсотками – 9503,14 грн.
Позов обгрунтований тим, що 14.02.2018 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №Р25.006002.003640997, на підставі якого відповідач отримав кредит в сумі 84858,00 грн, строком на 60 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 1,99% від залишкової суми кредиту.

02.10.2017 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 була укладена угода про відкриття кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування №С21.169.79553, за умовами якої відповідач отримав кредит у розмірі 7000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 24 % річних, з максимальним лімітом кредитування в розмірі 200000,00 грн на умовах повернення, сплати відсотків та інших платежів, у тому числі у терміни, встановлені кредитним договором та графіком щомісячних платежів.
Позивач посилається на те, що в порушення умов укладених кредитних договорів ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, сплати відсотків та інших платежів не виконав, внаслідок чого за кожним з кредитних договорів утворилась заборгованість в зазначеному розмірі.

02.12.2020 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів»укладений договір факторингу №12/89, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів»право грошової вимоги до боржника за кредитними договорами №С21.169.79553 від 02.10.2017 та №Р25.006002.003640997 від 14.02.2018.

Обґрунтовуючи наявність права вимоги до відповідача, позивач посилається на положення ст.ст. 512, 514 ЦК України, вказує, що на підставі укладеного договору факторингу позивач набув прав кредитора у зобов`язаннях, набув права вимоги до боржника на заборгованість, яка утворилась на дату відступлення права грошової вимоги в загальному розмірі 174173,88 грн, яку просить стягнути з відповідача на свою користь. 

ІІ. Процедура та позиції сторін
Відповідно до ухвали суду від 19.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 

06.02.2026 представник відповідача – адвокат Яресько Т.В. направив відзив на позовну заяву (а. с. 68-75), згідно з яким відповідач частково визнає позовні вимоги в розмірі 67689,45 грн. 
У відзиві на позов адвокат Яресько Т.В. зазначив, що відповідач визнає факт укладення кредитних договорів та отримання кредитних коштів. 
З приводу заборгованості за кредитним договором №Р25.00602.003640997 від 14.02.2018, представник відповідача не визнає заборгованість за комісією, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування» умови кредитного договору про нарахування комісії за обслуговування кредиту є нікчемним, а відтак комісія не підлягає стягненню, а платежі, які були зараховані в рахунок комісії, підлягають зарахуванню як такі, що сплачені за відсотками та тілом кредитом. За кредитним договором позивач сплатив 23051,40 грн, які неправомірно зараховані банком в рахунок погашення комісії за обслуговування кредиту, а відтак зазначені кошти підлягають зарахуванню в рахунок інших платежів, зокрема відсотків та/або тіло кредиту. 
Згідно з проведеним представником відповідача контррозрахунком, заборгованість за цим кредитним договором становить 65753,86 грн, з яких: 64705,83 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1048,03 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом. Решта нарахувань здійснені позивачем безпідставно, а відтак адвокат просить відмовити їх задоволенні.

З приводу заборгованості за кредитним договором №С21.169.79553 від 02.10.2017 адвокат Яресько Т.В. зауважує, що згідно з умовами кредитного договору не визначений строк кредитування або строк дії договору. Єдиним документом, на підставі якого можна визначити строк кредитування, є Паспорт споживчого кредиту, згідно з яким строк кредитування становить 12 місяців, тобто до 02.10.2018, процентна ставка - 24% річних, Разом з тим, первісний кредитор здійснював нарахування відсотків по 29.03.2019, тобто поза межами строку договору, що на думку представника відповідача є неправомірним.
Адвокат зауважує, що долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості за кредитним договором від 02.10.2017 має загальний описовий характер, в ньому не зазначено, за який саме період, на які суми нараховувались проценти, яким чином визначався залишок основного боргу, в якому порядку зараховувалися здійснені платежі.
Беручи до уваги докази, на підставі яких позивач обгрунтовує заявлені вимоги, які долучені до позовної заяви, з огляду на умови укладеного кредитного, розмір кредитних коштів, які були використані відповідачем в сумі 6900,00 грн, розмір відсоткової ставки 24% річних за користування кредитними коштами, строк кредитування, який становить 12 місяців, сплачені платежі в сумі 5245,00 грн, з урахуванням черговості погашення заборгованості згідно зі ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 534 ЦК України, відповідач визнає заборгованість за цим договором в сумі 1935,59 грн за тілом кредиту.
До відзиву на позовну заяву представник відповідача долучив контррозрахунок заборгованості.
Водночас, відповідач не визнає будь-які здійсненні нарахування та списання комісій і страхових платежів, що вбачається зі змісту наданої виписки, оскільки позивачем до позовної заяви не надані докази, які підтверджують правомірність їх нарахування та їх розмір, а тому вважає, що платежі, які здійснені відповідачем і зараховані в рахунок комісії та страхових платежів є неправомріними. 
Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву просить здійснити розподіл судових витрат за надану правничу допомогу, які поніс відповідач, пропорційно до вимог, в задоволенні яких позивачу слід відмовити.
Інші заяви по суті справи не надходили. 

Відповідно до ухвали суду від 20.03.2026 за клопотання представника відповідача здійснено перехід до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримував та просив задоволити (на звороті а. с. 4).
Представник відповідача – адвокат Титаренко Н. Б. в судовому засіданні підтримала викладену у відзиві на позовну заяву позицію, не запереувала проти часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами в загальному розмірі 67689,45 грн. Додатково пояснила, що ні первісний кредитор, ні позивач не направляли відповідачу вимог про дострокове погашення заборгованості. 

На підставі положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України в судовому засіданні 26.05.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, складення та оголошення якого відкладено до 29.05.2026. 

ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Згідно з ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду
Судом встановлено, що 02.10.2017 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 підписана угода №С21.169.79553 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки (далі за текстом - договір від 02.10.2017), згідно з умовами якої банк відкриває клієнту поточний рахунок НОМЕР_1 .980 у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватись в рамках угоди та договору, у тому числі, для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням електронного платіжного засобу, випускає міжнародну платіжну картку MasterCart (а. с. 6).
У пунктах 3.1, 3.2 угоди сторони визначили, що максимальний ліміт кредитної лінії становить 200000,00 грн; ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 7000,00 грн.
Згідно з п. 3.3. угоди процентна ставка за користування коштами становить 24,00 % річних. 
Відповідно до п. 7 угоди, вона є укладеною з дати її підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за угодою.
Зі змісту п. 4 угоди вбачається, що повернення заборгованості та сплата відсотків за користування кредитною лінією та/або інших платежів за угодою та договором здійснюватимуться згідно з умовами договору, типового графіку та розрахунку сукупної вартості кредиту, а також тарифів, які розміщені на сайті банку за адресою www.ideabank.ua.
02.10.2017 відповідач власноручно підписав: заяву №С21.169.79553 про акцепт публічної оферти ПАТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку; заяву №С21.169.79553 на приєднання до договору добровільного страхування життя № ПБ КК 1 від 03.04.2017 (а. с. 10-13).

Крім того, 14.02.2018 ОСОБА_1 підписав заяву №Р25.006002.003640997 про акцепт публічної оферти ПАТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку ПАТ «Ідея Банк» (а. с. 30).
14.02.2018 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №Р25.006002.003640997 (далі за текстом - договір від 14.08.2018), згідно з умовами якого банк відкриває надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 84858,00 грн. Включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентами платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору (а. с. 24-25).
У пунктах 1.2 -1.3 договору сторони визначили, що банк надає кредит у день підписання договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в п. 1.7 договору; за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,99% річних від залишку суми кредиту.
Згідно з п. 1.4 договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених у графіку щомісячних платежів за кредитним договором.
У пункт 6 договору наведений графік щомісячних платежів за кредитним договором.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача не заперечував, що відповідач за договором від 02.10.2017 використав кредитні кошти в розмірі 6900,00 грн, за договором від 14.08.2018 отримав кредит в розмірі 84858,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються сторонами не підлягають доказуванню.
Також, на підставі долучених до справи доказів, зокрема, виписок за рахунками, встановлено, що відповідач користувався кредитними коштами, здійснював платежі за договорами (а. с. 20 - 22, 39-40).

02.12.2020 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу №12/89, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги до відповідача за  кредитним договором №Р25.006002.003640997 від 14.02.2018 та за кредитним договором №С21.169.79553 від 02.10.2017, що підтверджується змістом самих договорів, та Витягів з Реєстру боржників до цих договорів (а. с. 42 - 46).
Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №Р25.006002.003640997 від 14.02.2018 та за кредитним договором №С21.169.79553 від 02.10.2017.

У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється.
Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Встановивши, що відповідно до умов кредитних договорів відповідач отримав кредитні кошти, судом не встановлено, що відповідач належним чином виконав свої зобов`язання з їх повернення в повному обсязі та сплатив інші платежі за договором, що призвело до виникнення заборгованості.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №С21.169.79553 від 02.10.2017.
Згідно з розрахунком заборгованості, позивач просить стягнути заборгованість за договором від 02.10.2017, яка утворилась станом на 02.12.2020, в розмірі 16427,21 грн, з яких 6924,07 грн - тіло кредиту, 9503,14 грн – відсотки за користування кредитом, які нараховані за період з 03.10.2017 по 29.03.2019 (а. с. 20-23).
Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечував правильність проведеного розрахунку і надав свій контррозрахунок, згідно з яким заборгованість складається із боргу за тілом кредиту у сумі 1935,59 грн, а відсотки є повністю погашеними (а. с. 81 на звороті - 87).
Представником відповідача здійснений розрахунок заборгованості, виходячи зі строку кредитування, який становить 12 місяців.
Дослідивши зміст угоди №С21.169.79553 від 02.10.2017 судом встановлено, що в ній відсутні умови про строк кредитування та строк дії договору, лише в п. 7 зазначено, що вона діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за угодою.
Окрім самої угоди, кредитний договір між сторонами складають також паспорт споживчого кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, які підписані відповідачем і долучені позивачем до позовної заяви (а. с. 7 - 9).
Зі змісту п. 3 Паспорта споживчого кредиту та детального розпису сукупної вартості кредиту вбачається, що строк кредитування становить 12 місяців.
З огляду на те, що будь-які інші документи, які підтверджують строк кредитування, позивачем до матеріалів справи не долучені, а відтак суд погоджується з доводами представника відповідача і визнає, що строк кредитування був визначений сторонами на 12 місяців, тобто за період з 02.10.2017 по 02.10.2018. 
Також суд звертає увагу, що кредитний договір №С21.169.79553 від 02.10.2017 не містить умов про можливість продовження строку кредитування понад 12 днів, а відтак нарахування відсотків за користування кредитними коштами, здійснене поза межами строку кредитування, не відповідає змісту ст.ст. 1048, 1054 ЦК України.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу, визначеного цим договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року по справі №202/4494/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц, від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц, від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, тобто дана судова практика є сталою, змін не зазнавала, яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. 

Також суд погоджується з доводами представника відповідача, що позивачем не доведена на підставі наданих доказів правомірність збільшення тіла кредиту за рахунок додаткових траншів, нарахування комісій та страхових платежів, нарахування яких суттєво вплинуло на загальний розмір заборгованості.
Згідно з випискою по банківському рахунку ОСОБА_1 вбачається, що первісним кредитором неодноразово надавались транші відповідно до додаткових угод, ці суми спрямовувались кредитором на списання процентів, комісій та страхових платежів. 
Разом з тим, суд наголошує, що позивач до матеріалів справи не долучив докази, які підтверджують, що відповідач ініціював питання перед первісним кредитором про надання чергових траншів на підставі додаткових угод, а відтак суд вважає недоведеним збільшення кредитного ліміту шляхом надання траншів, які не були погоджені з відповідачем.
У тексті угоди від 02.10.2017, яка підписана сторонами, відсутні умови про розмір комісії, яка підлягає сплаті, а до матеріалів справи не долучений договір страхування, в якому передбачений розмір страхового платежу, а відтак суд позбавлений можливості надати йому оцінку і з урахуванням відповідних умов перевірити розрахунок.
Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості на предмет складників заборгованості, суд звертає увагу, що він не містить відомостей, за який період, в якому порядку нараховувались проценти, як визначався залишок боргу за тілом кредиту, в якому порядку зараховувалися здійснені платежі, а відтак він не може взятий судом до уваги як належний і допустимий доказ, тому суд його відхиляє. 

Водночас, перевіривши наданий представником відповідача контррозрахунок, суд з ним погоджується, визнає його правильним, оскільки він відповідає умовам укладеного 02.10.2017 кредитного договору та нормам матеріального права, які регулюють спірні вравовідносини. 
Так, контррозрахунок складений виходячи з умов договору - із застосуванням ставки 24% річних протягом строку 12 місяців, наданих позивачем доказів на їх підтвердження, з урахуванням отриманих відповідачем кредитних коштів в сумі 6900,00 грн, здійснених відповідачем платежів у сумі 5245,00 грн, з огляду на встановлену законом черговість зарахування платежів, визначену в ст.19 Закону України "Про споживче кредитування" та ст. 534 ЦК України, заборгованість складається із боргу за тілом кредиту в сумі 1935,59 грн.
Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №С21.169.79553 від 02.10.2017 підлягають задоволенню частково, стягненню з відповідача підлягає борг за тілом кредиту в розмірі 1935,59 грн, в задоволенні решти вимог слід відмовити у зв`язку з тим, що позивач не надав докази для обґрунтування заявлених вимог, не довів правомірність нарахування заборгованості, тобто не довів наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (статей 12,81 ЦПК України).
Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив і долучив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.
Позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.
Суд звертає увагу, що представник позивача при подачі позову, одразу в позовній заяві просив проводити судові засідання у відсутності представника за наявними у справі матеріалами, у судове засідання не з`явився, правом на подачу відповіді на відзив не скористався, тобто на власний розсуд використав надані йому процесуальні повноваження, в тому числі щодо доведення заявлених позовних вимог.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №Р25.006002.003640997 від 14.02.2018.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснював платежі за договором, які були зараховані на комісію, частково на відсотки та тіло кредиту (а. с. 39-40). 
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 14.02.2018 станом на 02.12.2020 заборгованість становить 157746,67 грн, з яких 79194,55 – за тілом кредиту, 3427,10 грн - за відсотками, комісія - 75125,02 грн (а. с. 41). 

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечував проти стягнення комісії, посилаючись на те, що умови договору про сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Разом з тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зроблений правовий висновок, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Судом встановлено, що у пункті 1.4 кредитного договору визначено, що позичальнику встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме: зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс- повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
На підставі матеріалів справи і з умов укладеного між сторонами кредитного договору, судом не встановлено, що сплата комісійної винагороди, передбачена у п. 1.4договору, була передбачена саме за послуги, які повинен був отримувати відповідач за плату у разі, якщо він використав своє право на безоплатне отримання інформації про стан заборгованості, що передбачено у ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування". Позивачем не доведено на підставі наданих доказів, що відповідач звертався до банку, отримував одноразово послуги безоплатно, а умови договору передбачають сплату комісії саме за послуги які підлягали оплаті.
Беручи до уваги наведені вище обставини, на підставі положень ЦК України, судової практики, суд дійшов висновку, що пункт 1.4укладеного між сторонами договору, згідно з яким передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, є нікчемним на підставі частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у разі встановлення нікчемності умови договору про сплату комісії, правильним є висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії.
З огляду на те, що суд дійшов висновку, що положення п. 1.4 кредитного договору про визначення комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними, а відтак в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії в сумі 75125,02 грн слід відмовити.

За правилами ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з положеннями ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
Схожі правові висновки викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі 496/3134/19, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21, від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21.
У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Згідно з випискою по рахунку № НОМЕР_2 вбачається, що відповідач здійснював платежі за договором в сумі 23051,40 грн, які AT «Ідея Банк» зараховував, в тому числі, як сплату комісії за договором (а. с. 39-40).
З огляду на те, що судом встановлена нікчемність пункту 1.4 кредитного договору від 14.02.2018, суд вважає за можливе в порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину здійснити зарахування сплачених коштів у сумі 23051,04 грн в рахунок щомісячно нарахованих за договором відсотків та платежів за тілом кредита.
Представник відповідача долучив до позовної заяви контррозрахунок заборгованості (а. с. 81), в якому з урахуванням сум щомісячних платежів, які були передбачені графіком платежів за договором, проведений перерахунок заборгованості з віднесенням здійснених відповідачем проплат на погашення заборгованості за відсотками та за тілом кредиту, згідно з яким заборгованість відповідача за кредитним договором від 14.02.2018 становить 65753,86, з яких за тілом кредиту - 64705,83 грн та за простроченими відсотками - 1048,03 грн, перевіривши який суд визнає правильним, таким, що відповідає умовам укладеного договору та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача в межах заявлених вимог підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №Р25.006002.003640997 від 14.02.2018 в розмірі 65753,86 грн, з яких 64705,83 грн - тіло кредиту, 1048,03 грн - прострочені відсотки за користування кредитними коштами, які були нараховані станом на 02.12.2020.
В задоволенні решти вимог суд відмовляє за безпідставністю.

Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, надавши оцінку нормам матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідач допустив неналежне виконання грошового зобов`язання, що призвело до порушення майнових прав позивача, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню частково з підстав, наведених вище по тексту рішення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в загальному розмірі 67689,45 грн. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє за безпідставністю.

V. Розподіл судових витрат 
 
Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
 
Отже, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1180,92 грн (3028,00 грн х 39% від задоволених вимог).
 
З матеріалів справи не вбачається, що позивач поніс інші судові витрати.

 
Водночас, у відзиві на позовну заяву представник відповідача просив здійснити розподіл витрат на правничу допомогу, які поніс відповідач.
 
Відповідно до ч. 3-5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вимоги судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 11000,00 грн представник відповідача підтверджує доказами: 
- договором № 26019 про надання правничої допомоги, укладеним 27.01.2026 між ОСОБА_1 та адвокатом Яреськом Т.В (а. с. 76), відповідно до п. 3.1 якого розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правничу допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. Така додаткова угода може бути укладена у формі додатка до договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представникам сторін;
- додатком №1 до договору про надання правничої допомоги (а. с. ), відповідно до п. 2 якого вартість послуг за домовленістю сторін складає фіксований гонорар у сумі 11000,00 грн;
- актом від 05.02.2026 про приймання-передачу робіт в цивільній справі №295/18809/25, згідно з яким до переліку наданих адвокатом послуг входить представництво та захист інтересів клієнта, що полягає в ознайомленні з матеріалами справи, формуванні правової позиції, написанні заяв по суті, заяв клопотань на суму 11000,00 грн (на звороті а. с. 78);
- детальним описом робіт від 05.02.2026 до договору про надання правничої допомоги, згідно з яким вартість послуг складає 11000,00 грн, з яких 2000,00 грн - аналіз матеріалів судової справи, дослідження практики Верховного Суду щодо аналогічних спорів з метою формування правової позиції захисту, 3000,00 грн - консультація клієнта щодо стратегії захисту його інтересів, узгодження правової позиції та подальших дій, 6000,00 грн - написання відзиву на позовну заяву (а. с. 79);
- розрахунковою квитанцією № 27/01/26 від 27.01.2026 про сплату ОСОБА_1 адвокату Яреську Т.В. грошових коштів в розмірі 11000,00 грн (на звороті а. с. 77).
Обсяг виконаних адвокатом робіт підтверджується матеріалами справи.
З огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати з надання професійної правничої допомоги пропорційно до розміру позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, що становить 6710,00 грн (11000,00 грн х 61% від вимог, в задоволенні яких відмовлено).
Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів"заборгованість:
- за кредитним договором №С21.169.79553 від 02.10.2017 за тілом кредиту у сумі 1935,59 грн;
- за кредитним договором №Р25.006002.003640997 від 14.02.2018 в сумі 65753,86 грн, з яких за тілом кредиту – 64705,83 грн; за відсотками – 1048,03 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" судовий збір в розмірі 1180,92грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" на користь ОСОБА_1 витрати за надання правничої допомоги в розмірі 6710,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів", місцезнаходження: м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, ЄДРПОУ 35625014.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .
Представники відповідача: адвокат Яресько Тарас Віталійович, адреса, м. Київ, а/с 2;
адвокат Титаренко Наталія Борисівна, робоча адреса: АДРЕСА_2 .
Повнй текст рішення складений 08.06.2026.

Суддя О.В. Стрілецька