Ухвала
Іменем України 

22 червня 2026 року
м. Київ

справа № 568/442/24
провадження № 61-7469ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Яковчук Оленою Дмитрівною, на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2025 року у складі судді: Делалової О. М., та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 березня 2026 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., Шимківа С. С., у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулись до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 приблизно о 03 годині 30 хвилин машиніст ОСОБА_5 , працюючи в бригаді із складником потягів ОСОБА_6 , керуючи тепловозом ТГМ 23Б із шістьма завантаженими вагонами зерновозами, рухаючись зі сторони елеватора у напрямку заготівельного пункту зерна, залізничною колією № 101, яка веде на територію ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів», на стрілочному переводі між коліями № 21 та № 918 допустив зіткнення маневрового складу (тепловоз ТГМ 23Б та шість завантажених вагонів - зерновозів) з останнім вагоном - зерновозом групи з сорока вагонів, який стояв на стрілочному переводі між коліями № 21 та №18 за граничним стовпчиком у напрямку стрілки стрілочного переводу. У результаті зіткнення, складач поїздів, працівник ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , випав з тепловоза, потрапив під колеса першого вагона та отримав травми, від яких помер на місці події. 

За фактом даного кримінального правопорушення слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту ГУ НП у Рівненській області 20 вересня 2020 року розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 276 КК України, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020180000000290. 

Позивач ОСОБА_3 є матір`ю загинувшого, малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - сином, а ОСОБА_1 вказує, що перебувала із померлим ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах.

Визначаючи підстави та розмір моральної шкоди, ОСОБА_3 вказувала, що втратила сина, і це є найгіршою подією в житті. Внаслідок смерті сина позивачка назавжди позбавлена можливості отримувати від сина підтримку та допомогу як моральну, так і матеріальну. Крім цього, вона втратила і можливість життєвого зв`язку з своєю дитиною, який відновлений бути не може. З часу смерті сина, в неї погіршився стан здоров`я, що потребує додаткових матеріальних та моральних зусиль для відновлення, в майбутньому необхідно докладати додаткові зусилля для організації свого життя, її страждання, пов`язані з смертю сина не одномоментні, а є триваючими, тому, що його втрата є непоправною.

ОСОБА_1 зазначала, що перебувала зі померлим ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах, вкрай розбита втратою чоловіка, адже вони мали з ним спільні плани та справи, які зараз через смерть останнього не в змозі реалізувати. Вона стала вдовою в 30 років, залишилася без підтримки, допомоги та взаєморозуміння від загиблого чоловіка. Загиблий та вона лише розпочали своє подружнє життя, навіть офіційно не встигли оформити шлюбні відносини, трагічна загибель чоловіка обірвала усі плани та мрії на майбутнє. У квітні 2018 року у них народився син ОСОБА_7 , який на другому році життя залишився без батька. Дитину все життя будуть супроводжувати страждання через втрату батька, він не буде рости та виховуватися своїм рідним батьком, буде позбавлений його батьківської турботи та життєвих настанов.

Позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування завданої їм моральної шкоди у грошовому еквіваленті по 700 000 грн кожному.

На підставі викладеного, позивачі просили:
стягнути з АТ «Українська залізниця» на їх користь як відшкодування моральної шкоди по 700 000 грн та 700 000 гривень такої шкоди на малолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 . 

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2025 року:
позов задоволено частково;
стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 як відшкодування моральної шкоди 300 000,00 грн;
стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як відшкодування моральної шкоди 300 000,00 грн;
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено;
вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
згідно статті 1188 ЦК України: шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Ч. 2. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини;
суд першої інстанції виходив з того, що залізнична подія сталася за участю двох джерел підвищеної небезпеки. Між залізничною пригодою та смертю ОСОБА_6 існує прямий причинний зв`язок. Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої смертю від нещасного випадку на виробництві в результаті якого помер ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з результатів проведення залізнично-транспортних експертиз у кримінальному провадженні № 7324 від 31 березня 2022 року та № 6528 від 20 грудня 2021 року з яких вбачається, що предметом експертиз було дослідження порушення правил безпеки руху як з боку машиніста тепловоза ЧМЕ3-НОМЕР_1 ОСОБА_8 та складача поїздів ОСОБА_4 , що були працівників АТ «Укрзалізниці», так і машиніста тепловоза ТГМ 23Б ОСОБА_5 та складача поїздів ОСОБА_6 - працівників ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів»;
суд першої інстанції зробив висновок про те, що відсутність на теперішній час вини ОСОБА_4 (працівника АТ «Українська залізниця» на час залізничної події) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 276 КК України не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матері та сину загиблого ОСОБА_6 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Окрім того, суд вважав, що під час розгляду справи не було доведено належними доказами, що пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_6 ;
вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди суд виходив із того, що на цей час не існує якогось сталого алгоритму визначення розміру моральної шкоди, але виходячи з характеру правопорушення, тривалість страждань і переживань ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , оцінивши усі чинники завданої моральної шкоди, те, що шкода завдана взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності, суд зробив висновок про те, що з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 слід стягнути по 300 000 грн на кожного у якості відшкодування моральної шкоди. Така грошова компенсація є адекватною дійсним моральним стражданням ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , матері та сина загиблого ОСОБА_6 , оскільки сам факт загибелі сина та батька є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останніх, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю;
при відмові у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд зробив висновок про те, що позивачем ОСОБА_1 не було надано суду жодного належного доказу перебування її у фактичних шлюбних відносинах із загиблим ОСОБА_6 . Наявність спільної дитини жодним чином не свідчить про факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю. Факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю не був предметом розгляду в даній справі, жодні докази з цього приводу судом не досліджувалися.

Додатковим рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 04 серпня 2025 року у задоволенні заяви представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - адвоката Гудз Р. А., про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
за відсутності договору (договорів) про надання правової допомоги, суд не має можливості перевірити обґрунтованість заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 березня 2026 року:
апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишено без задоволення; 
рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
вважаючи рішення суду незаконним в частині задоволених позовних вимог, АТ «Українська залізниця» оскаржило його в апеляційному порядку;
положення частини другої статті 1188 ЦК України можуть бути застосовні за таких умов: 1) відбулася взаємодія джерел підвищеної небезпеки; 2) потерпілим від неї є інша особа, ніж власники (володільці), наприклад, транспортних засобів; 3) ці власники (володільці) завдали шкоди потерпілому спільно, тобто поведінка кожного із них була неправомірною (зокрема, у разі порушення кожним певних Правил дорожнього руху, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі). Тоді їхня вина у завданій потерпілому шкоді не має значення, і вони зобов`язані відшкодувати цю шкоду незалежно від такої вини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21);
статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача;
стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України);
при вирішенні даного спору суд першої інстанції вірно встановив, що залізнична пригода сталася за участю двох джерел підвищеної небезпеки - як з боку машиніста тепловоза ЧМЕ3-НОМЕР_1 ОСОБА_8 та складача поїздів ОСОБА_4 , що були працівників АТ «Укрзалізниці», так і машиніста тепловоза ТГМ 23Б ОСОБА_5 та складача поїздів ОСОБА_6 - працівників ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів»;
на час вчинення правопорушення на залізничному транспорті складач поїздів ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Українські залізниці» Регіональної філії «Львівська залізниця» виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень»;
суд врахував, що у цьому випадках завдано шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки ОСОБА_10 (який не є володільцем джерел підвищеної небезпеки), від взаємодії останній загинув, тому, застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України відповідно до яких шкода відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини;
згідно частини першої статті 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, тому відповідальним за шкоду є відповідач.

02 червня 2026 року АТ «Українська залізниця» через підсистему Електронний суд подало касаційну скаргу, яка підписана представником Яковчук О. Д., на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 березня 2026 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, АТ «Українська залізниця» просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що повний текст постанови апеляційного суду надійшов до електронного кабінету о 06 год 24 хвилин 14 березня 2026 року у суботу. Тобто, ознайомитись із повним текстом постанови представник відповідача мав змогу лише 16 березня 2026 року у понеділок. Отже, враховуючи правила статей 120, 122, 123, 124, 127, 390 ЦПК України, останнім днем для подання скарги є 15 квітня 2026 року. 13 квітня 2026 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 березня 2026 року. А відтак, первинна касаційна скарга була подана вчасно з дотриманням процесуальних строків, а саме протягом тридцяти днів з дня його отримання, відповідно до статті 390 ЦПК України. Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2025 року, що надійшла до електронного кабінету об 04 год 24 хв 02 червня 2026 року Верховний суд ухвалив повернути скаржнику подану ним касаційну скаргу. Верховний суд зазначив, що вимоги ухвали Верховного Суду в частині надання касаційної скарги (у новій редакції) з уточненням прохальної частини, зазначивши наслідки перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваних рішень у відповідності до вимог статті 409 ЦПК України, заявником не виконано, оскільки у новій редакції касаційної скарги відсутня прохальна частина. Як роз`яснив в своїй ухвалі Верховний суд від 28 травня 2026 року, повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення. Оскільки заява про усунення недоліків була направлена до суду, а касаційна скарга (у новій редакції) була долучена, як додаток, проте не завантажилась в повному обсязі, що у даному випадку наявні технічні причини, що стало підставою для повернення касаційної скарги. А відтак, враховуючи те, що АТ «Українська залізниця» були усунені недоліки, зазначені в ухвалі Верховного Суду від 28 травня 2026 року, які стали підставою для повернення касаційної скарги. В той же самий день 02 червня 2026, скаржник повторно звертається з касаційною скаргою на оскаржені судові рішення. Однак, АТ «Українська залізниця» змушений просити суд на поновлення строку касаційного оскарження згаданих рішень з огляду на викладені обставини. 

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). 

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (частина друга та третя статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження судових рішень АТ «Українська залізниця» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19; від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц; від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц; від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц; від 22 липня 2020 року у справі № 520/11029/14-ц; постановах Верховного Суду України: від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13; у справі № 6-933цс16.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
судами першої та апеляційної інстанції не враховані правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) де зазначено, що: «припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний за таких умов: 1) відбулася взаємодія джерел підвищеної небезпеки; 2) потерпілим від неї є інша особа, ніж власники (володільці), наприклад, транспортних засобів; 3) ці власники (володільці) завдали шкоди потерпілому спільно, тобто поведінка кожного із них була неправомірною (зокрема, у разі порушення кожним певних Правил дорожнього руху, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі). Тоді їхня вина у завданій потерпілому шкоді не має значення, і вони зобов`язані відшкодувати цю шкоду незалежно від такої вини»;
судами не враховані позиції із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц щодо власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, як завдавача шкоди;
Радивилівський районний суд не вказав за участю яких саме двох джерел підвищеної небезпеки сталася аварія із смертельним випадком. Хоча дослідив та встановив, що подія сталась на під`їзній колії власності ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» та хто являється власником двох джерел підвищеної небезпеки. Суд апеляційної інстанції вирішив, що джерелами підвищеної небезпеки, якими завдано шкоду є машиніст тепловоза ЧМЕ3-НОМЕР_1 ОСОБА_8 та складач поїздів ОСОБА_4 , що були працівниками АТ «Укрзалізниці», так і машиніст тепловоза ТГМ 23Б ОСОБА_5 та складач поїздів ОСОБА_6 - працівників ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів». Така позиція Рівненського апеляційного суду у даній справі є суперечливою до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц. Радивилівський районний суд у справі № 568/442/24 дослідив докази та встановив, що на момент аварії тепловоз ЧМЕ3-НОМЕР_1 під керуванням машиніста ОСОБА_8 та складач поїздів ОСОБА_4 повернулись на станцію і вони не були присутні на місці аварії, тобто на території ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів». Позивачам не було завдано шкоду джерелом підвищеної небезпеки, що належить на праві власності чи праві користування відповідачу;
між аварією та смертю ОСОБА_6 існує прямий причинний зв`язок. Але, варто звернути увагу, що смерть ОСОБА_6 настала внаслідок наїзду тепловоза ТГМ 23Б, власник - ДП «Радивилівське КХП» під керуванням машиніста тепловоза ОСОБА_5 працівника ДП «Радивилівське КХП» та на коліях власності ДП «Радивилівське КХП» і вагони з якими зіткнувся локомотив стояли теж на коліях ДП «Радивилівське КХП». Тепловоз ТГМ 23Б, під`їзна колія та вагони не перебували у власності АТ «Українська залізниця», а також не перебували у користуванні АТ «Українська залізниця» у момент вказаної аварії;
відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-933цс16 «відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків»;
у даній справі Радивилівським районним судом та Рівненським апеляційним судом було порушено приписи частини другої статті 1188 ЦК України, оскільки, складач поїздів ОСОБА_6 загинув внаслідок зіткнення тепловоза ТГМ 23Б (власності ДП «Радивилівський КХП») із шістьма завантаженими вагонами зерновозами, рухаючись по коліях ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів», з останнім вагоном - зерновозом групи з сорока вагонів. Які також перебували у користуванні ДП «Радивилівський КХП» та знаходились на під`їзних коліях ДП «Радивилівський КХП»;
ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2024 року у справі № 568/442/24 суд задовольнив клопотання представника позивачів з порушенням вимог статті 84 ЦПК України та постановив витребувати у Радивилівського районного суду Рівненської області засвідчені копії судових залізнично-транспортних експертиз. 

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_6 працював на посаді складача поїздів ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів».

ІНФОРМАЦІЯ_4, приблизно о 03 годині 30 хвилин, машиніст ОСОБА_5 , працюючи в бригаді із складником потягів ОСОБА_6 , керуючи тепловозом ТГМ 23Б із шістьма завантаженими вагонами зерновозами, рухаючись зі сторони елеватора у напрямку заготівельного пункту зерна, залізничною колією № 101, яка веде на територію ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів», на стрілочному переводі між коліями № 21 та № 918 допустив зіткнення маневрового складу (тепловоз ТГМ 23Б та шість завантажених вагонів - зерновозів) з останнім вагоном - зерновозом групи з сорока вагонів, який стояв на стрілочному переводі між коліями № 21 та № 18 за граничним стовпчиком у напрямку стрілки стрілочного переводу.

У результаті зіткнення, складач поїздів, працівник ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , випав з тепловоза, потрапив під колеса першого вагона та отримав травми, від яких помер на місці події.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у с. Бугаївка, Радивилівського району Рівненської області.

За фактом смерті ОСОБА_6 зареєстроване кримінальне провадження № 12020180000000290 від ІНФОРМАЦІЯ_4 за частиною третьою статті 276 КК України, обвинувачення по якому пред`явлено ОСОБА_4 , а обвинувальний акт направлено для розгляду до Радивилівського районного суду Рівненської області. Кримінальна справа на теперішній час судом не розглянута. Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується в порушенні працівником залізничного транспорту правил безпеки руху, що спричинило смерть людини. Суть обвинувачення зводиться до наступного: 19 вересня 2020 року ОСОБА_4 заступив на чергування складача поїздів станції Броди та був направлений на нічну зміну на станцію Радивилів. ІНФОРМАЦІЯ_4, опівночі, від чергового по станції Радивилів ОСОБА_11 , надійшло повідомлення про необхідність подачі групи з сорока вагонів (зерновозів) на колію №18 ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів». Подача вагонів здійснювалась тепловозом ЧМЕ-3 НОМЕР_1 під керуванням машиніста ОСОБА_8 локомотивного депо «Здолбунів» та складача поїздів ОСОБА_4 . Після подачі тепловозу ЧМЕ-3 НОМЕР_1 до вказаних вагонів, які знаходилися зі сторони залізничного переїзду, машиніст ОСОБА_8 з`єднався із групою вагонів. Після виконання підготовчих дій, складач поїздів ОСОБА_4 за допомогою радіозв`язку повідомив черговій по станції Радивилів ОСОБА_11 про готовність осажування (початку руху) вагонів на територію ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів», тепловоз із вагонами розпочав рух в сторону переїзду - стрілочного переводу №057 між коліями №21 та №18 до граничного стовпчика СП №115. Після повної зупинки маневрового складу, де останній вагон був за межами граничного стовпчика, складач поїздів ОСОБА_4 вжив заходів для фіксації вагонів з метою запобігання їх руху, повідомив чергового по станції Радивилів - ОСОБА_11 про закінчення осадження вагонів та можливість повернення на станцію. Машиніст ОСОБА_5 , допустив зіткнення маневрового складу, у результаті зіткнення, складач поїздів, працівник ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» ОСОБА_6 загинув.

Суди встановили, що ОСОБА_3 є матір`ю, а малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_6 .

Суди встановили, що ОСОБА_4 на час залізничної події був працівником АТ «Українська залізниця».

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Здоровий глузд (засада розумності) характерний як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року в справі № 757/34767/23).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». 
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. 
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:
(1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди;
(2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження 
№ 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. 
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. 
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівникам під час виконання ними своїх трудових обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже вказувала, що:
тлумачення статті 1187 ЦК України свідчить, що:перелік видів діяльності, що створює підвищену небезпеку, який наведений у частині першій статті 1187 ЦК України не вичерпний. Окремі предмети матеріального світу мають одночасно декілька потенційно шкідливих властивостей, через що поводження з такими предметами слід кваліфікувати як змішані джерела підвищеної небезпеки. Змішані джерела підвищеної небезпеки можуть існувати в межах одного об`єкта матеріального світу. Автомобіль є складною технічною системою, під час експлуатації якої використовується механічна, хімічна, електрична енергія, вогненебезпечні, отруйні речовини тощо; транспортний засіб, який не рухався (зберігався на автостоянці), але спричинив завдання шкоди внаслідок його загоряння через технічну несправність електричної чи паливної системи, слід кваліфікувати як джерело підвищеної небезпеки у розумінні частини першої статті 1187 ЦК України. Транспортний засіб кваліфікується як джерело підвищеної небезпеки не через його можливість рухатись, а через його конструктивні особливості, що зумовлює наявність у власника або особи, яка володіє відповідним транспортним засобом на іншому правовому титулі, обов`язків, що опосередковують необхідність недопущення завдання шкоди іншим особам, (зокрема, необхідність дотримання низки технічних вимог, порушення яких може мати наслідком ймовірне неконтрольоване завдання шкоди); транспортний засіб, який не використовується (зберігається), створює ймовірне підвищене заподіяння шкоди через неможливість повного контролю з боку особи у процесі його використання за умови наявності у відповідного транспортного засобу небезпечних конструктивних елементів (зокрема, паливна та електрична системи автомобіля); для відшкодування шкоди володільцем джерела підвищеної небезпеки за правилами статті 1187 ЦК України не має значення, чи використовує він таке джерело за призначенням. Визначальним є те, що відповідні потенційні шкідливі властивості такого джерела проявились і призвели до завдання шкоди іншим особам;
тлумачення частини першої статті 1172 ЦК України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що «аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2025 року у справі № 522/13164/22 (провадження № 61-14384св24), зазначено, що:
«для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою-роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
Аналіз змісту Глави 82 ЦК України свідчить про те, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм».

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України).

Положення частини другої статті 1188 ЦК України застосовні за таких умов: 1) відбулася взаємодія джерел підвищеної небезпеки; 2) потерпілим від неї є інша особа, ніж власники (володільці), наприклад, транспортних засобів; 3) ці власники (володільці) завдали шкоди потерпілому спільно, тобто поведінка кожного із них була неправомірною (зокрема, у разі порушення кожним певних Правил дорожнього руху, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі). Тоді їхня вина у завданій потерпілому шкоді не має значення, і вони зобов`язані відшкодувати цю шкоду незалежно від такої вини (див. пункт 187.1. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

За змістом частини першої статті 614 ЦК України вина як підстава відповідальності за порушення зобов`язання - це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання, зокрема для запобігання заподіянню шкоди. З огляду на це припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний тоді, коли поведінка кожного із власників (володільців) транспортних засобів (унаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки яких завдана шкода третій особі) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту), у зв`язку з чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі. Встановлення неправомірності діяння кожного з цих власників (володільців) достатньо для покладення на них солідарного обов`язку з відшкодування третім особам шкоди, завданої внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки. Такий обов`язок не залежить від вини осіб, які спільно неправомірними діяннями завдали шкоди (див. пункт 187.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У разі, якщо потерпілий від взаємодії джерел підвищеної небезпеки, що стала наслідком неправомірних дій або бездіяльності власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, заявить вимогу про відшкодування неподільної шкоди (як-от шкоди, завданої здоров`ю, моральної шкоди) одним із таких власників (володільців), і той відшкодує цю шкоду у повному обсязі, він отримає право зворотної вимоги до інших власників (володільців) у відповідній частці (див. пункт 47 постанови Великої Палати Верховного суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). 

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. 
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21)).

Касаційний суд вже зазначав, що наприклад, в Італії в судовій практиці застосовуються різноманітні критерії для компенсації немайнової шкоди втілені у відповідних таблицях (наприклад, таблиці суду м. Риму (https://www.tribunale.roma.it/allegatinews/A_24405.pdf)). Найбільш «авторитетним» вважаються Міланські таблиці (https://tribunale-milano.giustizia.it/cmsresources/cms/documents/Tabelle_milanesi_Danno_non_patrimoniale_ed._2021_2.pdf), які передбачають єдину систему розрахунку компенсації немайнової шкоди, що включає в себе як біологічну, так і іншу немайнову шкоду, зокрема, моральну. В українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року в справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що: за фактом смерті ОСОБА_6 зареєстроване кримінальне провадження № 12020180000000290 від 20 вересня 2020 року за частиною третьою статті 276 КК України, обвинувачення по якому пред`явлено ОСОБА_4 ; машиніст ОСОБА_5 допустив зіткнення маневрового складу, у результаті зіткнення, складач поїздів, працівник ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» ОСОБА_6 загинув; залізнична пригода сталася за участю двох джерел підвищеної небезпеки - як з боку машиніста тепловоза ЧМЕ3-НОМЕР_1 ОСОБА_8 та складача поїздів ОСОБА_4 , що були працівниками АТ «Укрзалізниці», так і машиніста тепловоза ТГМ 23Б ОСОБА_5 та складача поїздів ОСОБА_6 -працівників ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів»; внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки  ОСОБА_6 , працівник ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів», загинув. Між залізничною пригодою та смертю ОСОБА_6 існує прямий причинний зв`язок; ураховуючи характер правопорушення (шкода завдана взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки), тривалість страждань і переживань ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , оскільки сам факт загибелі сина та батька є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останніх, розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити у сумі 300 000,00 грн кожному.

За таких обставин, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. 

Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19;постановах Верховного Суду України: від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13; у справі № 6-933цс16, необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц; від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц; від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц; від 22 липня 2020 року у справі № 520/11029/14-ц необґрунтовані, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити акціонерному товариству «Українська залізниця» строк на касаційне оскарження рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2025 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 10 березня 2026 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Яковчук Оленою Дмитрівною, на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:  В. І. Крат
І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков