Справа № 297/3142/25

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року м. Берегове 

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: 
головуючого ІЛЬТЬО І. І., 
при секретарі судового засідання Гарані О.А., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ТзОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» Котова С.М. звернулась до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 56 960 гривень,
Позов мотивований тим, що 08.02.2022 року між ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1046-2868, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов?язується неухильно їх дотримуватися. Позивач у позовній заяві вказує, що згідно умов договору сума виданого кредиту становить 8000 грн., строком на 300 днів та зі сплатою відсотків в день користування. 
Крім цього, 26.12.2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» укладено Договір факторингу №УКФ-261224-2, відповідно до якого позивач набув статусу нового кредитора
У зв`язку з порушеннями зобов`язань, заборгованість Відповідача за Кредитним договором становить 56 960 грн., що складається з: 8000 грн – заборгованість за тілом кредиту, 48960 грн – заборгованість за нарахованими відсотками.
Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.
28 листопада 2025 року відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву відповідно до якого не заперечуючи факту отримання кредитних коштів у розмірі 8 000 грн, відповідач просила суд застосувати положення Закону України №2120-ІХ та стягнути виключно суму основного боргу, вказуючи, що заявлена позивачем сума процентів не підлягає стягненню. Крім того, відповідач зазначила, що позивач не є первісним кредитором, а документів, які підтверджують перехід права вимоги, вона не отримувала. На її думку, незважаючи на готовність добровільно сплатити тіло кредиту, представники позивача відмовилися прийняти оплату у сумі 8 000 грн та відмовилися надати документи, що підтверджують перехід права вимоги до нового кредитора. На підтвердження своїх доводів відповідач долучила документи щодо отримання кредитних коштів, виписку з Українського бюро кредитних історій.
05 грудня 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на позову заяву, згідно якого у якій зазначив, що доводи відповідача є безпідставними. Позивач звернув увагу суду, що відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду проценти за користування кредитом можуть нараховуватися лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, однак це не звільняє позичальника від обов`язку сплатити проценти, які були нараховані у межах строку дії кредитного договору. Також позивач зазначив, що розрахунок заборгованості здійснений відповідно до умов кредитного договору, строк кредитування становив 300 календарних днів, дата повернення кредиту — 05 грудня 2022 року, а матеріали справи не містять будь-якого альтернативного розрахунку відповідача, який би спростовував правильність здійсненого позивачем нарахування заборгованості. На підтвердження своїх доводів позивач послався на практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо порядку нарахування процентів за кредитними договорами. 
Разом з тим, 02 березня 2026 року згідно Розпорядження №57/2026/01.1-09/6 від 02.03.2026 року керівника апарату Берегівського районного суду Закарпатської області у зв`язку із перебуванням на лікарняному судді Гецко Ю.Ю., відповідно до п. 2.3.43 та п. 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду здійснено повторний автоматизований розподіл судових справ, що знаходились в провадженні головуючого судді Гецко Ю.Ю..
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2026 року, дану цивільну справу передано головуючому судді Ільтьо І.І..
Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
У ст. 12 ЦПК України говориться, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 76–80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, а належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює кожний доказ окремо, а також їх взаємний зв`язок у сукупності, жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили.
Судом встановлено, що 08 лютого 2022 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1046-2868, за умовами якого кредитодавець відкрив відповідачу кредитну лінію та надав кредитні кошти у сумі 8 000 грн строком на 300 календарних днів, а відповідач зобов`язалася повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та строки, визначені договором. 
Відповідно до умов договору дата повернення кредиту встановлена 05 грудня 2022 року, а строк дії договору дорівнює строку кредитування.
З дослідженого судом графіка платежів вбачається, що орієнтовна загальна вартість кредиту становила 80 000 грн, з яких: 8 000 грн — тіло кредиту; 72 000 грн — проценти за користування кредитом.
Також графік підтверджує, що кредит наданий саме на строк 300 календарних днів, який завершувався на початку грудня 2022 року.
Наведені документи узгоджуються між собою, містять однакові істотні умови кредитування та не суперечать іншим матеріалам справи.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів суд вважає доведеним.
Такий висновок підтверджується: довідкою про перерахування кредитних коштів, доданою позивачем до позову; кредитним договором та документами, поданими самою відповідачкою разом із відзивом, зокрема повідомленнями про погодження кредиту та його зарахування.
Більше того, у відзиві відповідач фактично не заперечує отримання кредиту та прямо зазначає, що визнає обов`язок сплатити 8 000 грн основного боргу, тобто визнає сам факт виникнення кредитного зобов`язання. 
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не потребують доказування, якщо суд не має обґрунтованих сумнівів щодо добровільності та достовірності такого визнання.
Таким чином, факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 8 000 грн суд вважає доведеним належними та допустимими доказами.
Крім того, судом встановлено, що 26 грудня 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» укладено договір факторингу №УКФ-261224-2. Згідно з умовами цього договору первісний кредитор передав новому кредитору права вимоги до боржників, перелік яких визначений реєстром боржників.
Матеріали справи містять витяг із відповідного реєстру прав вимоги, згідно з яким право вимоги за кредитним договором №1046-2868 від 08.02.2022 року було відступлено саме ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР». 
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
За змістом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу цих прав.
Таким чином, після укладення договору факторингу позивач набув усіх прав первісного кредитора, у тому числі права вимагати повернення основної суми кредиту, процентів, нарахованих відповідно до договору, а також звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Доводи відповідача про те, що вона не отримала документів щодо переходу права вимоги, самі по собі не свідчать про недійсність договору факторингу або відсутність у позивача статусу належного кредитора.
Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому, неповідомлення боржника про заміну кредитора саме по собі не припиняє зобов`язання та не позбавляє нового кредитора права звернутися до суду, а лише покладає на нового кредитора ризик можливого виконання боржником зобов`язання первісному кредитору.
Матеріали ж справи свідчать, що позивачем додатково було направлено відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги шляхом SMS-повідомлення, яке, згідно з наданими доказами, було доставлено адресату. 
Таким чином, суд доходить висновку, що позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах та має право звернення до суду з даним позовом.
Оцінюючи спірні правовідносини, суд виходить із того, що відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, із договорів та інших правочинів.
За змістом статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтями 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, якщо такі умови не суперечать закону, моральним засадам суспільства та загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, після укладення кредитного договору між сторонами виникло цивільне зобов`язання, в силу якого кредитодавець був зобов`язаний надати відповідачу грошові кошти, а відповідач — повернути їх у визначений договором строк та сплатити проценти за користування кредитом.
Як встановлено судом, кредитодавець свій обов`язок виконав належним чином, що підтверджується наданими доказами та фактично не заперечується відповідачем. Натомість доказів належного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
За змістом статті 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню саме у цей строк.
Матеріалами справи підтверджується, що строк повернення кредиту настав ще у грудні 2022 року, однак доказів виконання відповідачем свого грошового зобов`язання суду не надано.
Отже, суд приходить до висновку, що відповідач допустила порушення взятих на себе договірних зобов`язань.
Суд окремо звертає увагу на те, що кредитний договір був укладений дистанційно шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця.
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або у письмовій (електронній) формі.
Статтею 207 ЦК України визначено, що письмова форма правочину вважається додержаною, якщо зміст правочину зафіксований у документах, у тому числі електронних.
Особливості укладення електронних договорів визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Так, відповідно до частини третьої статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) та прийняття такої пропозиції (акцепту).
Частиною восьмою статті 11 цього Закону встановлено, що для прийняття пропозиції особа повинна пройти ідентифікацію в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин вважається підписаним, якщо використано одноразовий ідентифікатор або інший передбачений законом спосіб електронного підпису.
Верховний Суд у численних постановах неодноразово зазначав, що кредитні договори, укладені із застосуванням одноразового ідентифікатора (SMS-коду), відповідають вимогам законодавства щодо письмової форми правочину та створюють для сторін взаємні цивільні права й обов`язки.
Матеріали справи містять договір, паспорт споживчого кредиту, документи щодо верифікації клієнта та перерахування кредитних коштів, які у своїй сукупності підтверджують укладення між сторонами саме того кредитного договору, на який посилається позивач.
При цьому відповідач не заявляла вимог про визнання кредитного договору недійсним, не заперечувала факту його укладення та фактично підтвердила отримання кредитних коштів.
Отже, підстав ставити під сумнів факт укладення кредитного договору суд не вбачає.
Щодо доводів відповідача про застосування Закону України №2120-ІХ, суд зазначає наступне. 
Основним запереченням відповідача є посилання на Закон України №2120-ІХ, відповідно до якого, на її думку, з неї підлягає стягненню лише сума основного боргу, а проценти стягненню не підлягають. 
Суд не може погодитися з такими доводами.
Законом України №2120-ІХ дійсно внесено зміни до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, спрямовані на захист позичальників під час дії воєнного стану.
Разом із тим, аналіз зазначених норм свідчить, що законодавець звільнив позичальників від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема від сплати неустойки (штрафу, пені), а також інших платежів, які є саме мірою цивільно-правової відповідальності.
Натомість проценти за користування кредитом, передбачені статтею 1048 ЦК України, не є заходом відповідальності.
Вони є платою за правомірне користування коштами кредитодавця протягом погодженого сторонами строку кредитування.
Саме такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 та від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16.
Велика Палата Верховного Суду чітко зазначила, що проценти за користування кредитом можуть нараховуватися лише у межах строку кредитування, однак після спливу цього строку кредитор не втрачає права вимагати сплати тих процентів, які були правомірно нараховані до його закінчення.
Отже, саме по собі введення воєнного стану та прийняття Закону №2120-ІХ не припиняє обов`язок боржника сплатити проценти, нараховані відповідно до умов кредитного договору у межах погодженого строку користування кредитом.
Доводи відповідача про можливість стягнення виключно основної суми кредиту ґрунтуються на неправильному тлумаченні зазначених норм матеріального права та не спростовують заявлених позовних вимог.
Одним із ключових питань, що підлягає вирішенню у даній справі, є перевірка правильності здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, оскільки відповідно до статей 12, 13, 76–81 ЦПК України саме позивач повинен довести належними, допустимими та достатніми доказами існування і розмір заявленої до стягнення заборгованості.
На підтвердження розміру заявлених позовних вимог позивачем подано розрахунок заборгованості, довідку про заборгованість, кредитний договір, паспорт споживчого кредиту, а також графік платежів, який містить істотні умови кредитування. 
Отже, самими умовами договору передбачалося нарахування процентів протягом визначеного сторонами строку користування кредитом.
Разом із тим позивач заявляє до стягнення не повну орієнтовну суму процентів (72 000 грн), визначену договором, а 48 960 грн, тобто меншу суму.
Наведене свідчить про те, що позивач не заявив до стягнення максимально можливий розмір процентів, передбачений договором, а тому саме по собі співвідношення між умовами договору та заявленими позовними вимогами не свідчить про їх необґрунтованість.
Крім того, у відповіді на відзив позивач прямо зазначив, що розрахунок здійснено саме з урахуванням строку кредитування, визначеного договором, посилаючись при цьому на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо неможливості нарахування договірних процентів після спливу строку кредитування. 
Суд враховує, що відповідач не подала будь-якого власного розрахунку, який би свідчив про неправильність здійсненого позивачем нарахування, не зазначила, які саме періоди або суми включено до розрахунку безпідставно, не навела арифметичних помилок чи невідповідності умовам договору.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що якщо сторона заперечує правильність розрахунку заборгованості, вона повинна навести конкретні доводи щодо його неправильності або подати альтернативний розрахунок. Саме лише твердження про незгоду із сумою боргу без належного обґрунтування не може бути підставою для відмови у позові.
Разом із тим суд зазначає, що відсутність розрахунку сама по собі не звільняє суд від обов`язку перевірити правильність заявлених вимог.
Здійснивши оцінку поданих доказів у їх взаємному зв`язку, суд не встановив обставин, які б свідчили про невідповідність розрахунку умовам кредитного договору або вимогам чинного законодавства.
У відзиві відповідач зазначає, що вона зверталася до представників позивача із наміром добровільно погасити тіло кредиту у сумі 8 000 грн, однак, за її твердженням, отримала відмову у прийнятті такої оплати. На підтвердження зазначених обставин відповідач подала аудіозапис телефонної розмови. 
Оцінюючи зазначені доводи, суд виходить із такого.
Відповідно до статей 598–609 ЦК України зобов`язання припиняється виключно у випадках, передбачених законом або договором.
Намір боржника виконати зобов`язання не є тотожним його належному виконанню. Матеріали справи не містять жодного доказу того, що відповідач фактично перерахувала на користь кредитора 8 000 грн або внесла зазначені кошти.
Так само відсутні докази направлення поштового переказу, банківського платежу чи будь-якого іншого належного виконання грошового зобов`язання.
Отже, навіть якщо припустити, що між сторонами дійсно мала місце телефонна розмова щодо можливості погашення лише основної суми кредиту, така обставина сама по собі не припиняє кредитного зобов`язання та не звільняє відповідача від виконання договору в повному обсязі.
Більше того, відповідно до статті 526 ЦК України, належним виконанням є виконання зобов`язання відповідно до умов договору, а не лише в частині, яку боржник вважає за можливе виконати.
Судом не встановлено жодної обставини, яка б свідчила про недійсність кредитного договору, припинення зобов`язання, неправильність розрахунку заборгованості або відсутність у позивача права вимоги.
Отже, всі заперечення відповідача є необґрунтованими та відхиляються судом.
Відповідач належними та допустимими доказами не спростувала доводів позивача.
Враховуючи вищевикладене,суд приходить до висновку, що позов ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» є законним, обґрунтованим, підтвердженим належними доказами та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Керуючись ст.ст. 512, 514, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 1054, 1077, 1081-1082 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» (код ЄДРПОУ: 43170298, адреса: 01133, м. Київ, вул. Алмазова Генерала, 13, оф. 601, Печерського району), заборгованість за кредитним договором від 08.02.2022 року в розмірі 56 960 (п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот шістдет) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» (код ЄДРПОУ: 43170298, адреса: 01133, м. Київ, вул. Алмазова Генерала, 13, оф. 601, Печерського району), судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривень 40 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 

Суддя	  	Іван ІЛЬТЬО