ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року Справа № 915/1257/14(915/1737/25) м. Миколаїв
Господарський суд Миколаївської області у складі судді Адаховської В.С.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу
за позовом: керуючого реалізацією у справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи ОСОБА_1 - арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича (02091, м. Київ, Харківське шосе, 164, а/с №23) 
до відповідача-1:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до відповідача-2: Головного управління ДПС у Миколаївській області (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул. Героїв Рятувальників, 6, ідентифікаційний код 44104027)
до відповідача-3: Комунального підприємства "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м. Південноукраїнськ, вул. Європейська, буд. 8, ідентифікаційний код 31948866)
про: визнання недійсними правочинів

У С Т А Н О В И В:

У провадженні господарського суду перебуває справа №915/1257/14 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.).
Керуючий реалізацією у справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи ОСОБА_1 - арбітражний керуючий Бєлоусов Ігор Валентинович звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, сформованою в системі "Електронний суд" 01.12.2025 (вх. №16820/25 від 01.12.2025), в якій просить:
1. Визнати недійсним правочин боржника - фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) по оплаті заборгованості поза процедурою банкрутства, вчинений у 09.04.2021, шляхом перерахування коштів на користь Головного управління ДПС в Миколаївській області в розмірі 6987,30 грн; 
2. Визнати недійсним правочин боржника - фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) по оплаті заборгованості поза процедурою банкрутства, вчинений у 09.04.2021, шляхом перерахування коштів на користь Комунального підприємства "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" в розмірі 7617,36 грн; 
3. Застосувати наслідки недійсного правочину шляхом повернення ГУ ДПС в Миколаївській області отриманих грошових коштів в розмірі 6987,30 грн на спеціальний рахунок, відкритий арбітражним керуючим Бєлоусовим І.В. НОМЕР_2 ; код НОМЕР_4, в АТ "Кредобанк" (м. Херсон);
4. Застосувати наслідки недійсного правочину шляхом повернення КП "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" отриманих грошових коштів в розмірі 7617,36 грн на спеціальний рахунок, відкритий арбітражним керуючим Бєлоусовим І.В. НОМЕР_2 ; код НОМЕР_4, в АТ "Кредобанк" (м. Херсон).
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.12.2025 справі присвоєно єдиний унікальний номер №915/1737/25 та визначено головуючим у справі суддю Адаховську В.С.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 11.12.2025 вказану позовну заяву залишено без руху. Встановлено заявнику строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.
На виконання вимог ухвали суду від 11.12.2025, до господарського суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви №01-21/34.8.1 від 12.12.2025, сформована в системі "Електронний суд" 14.12.2025 (вх. №17728/25 від 15.12.2025), до якої додано, серед іншого, позовну заяву з усуненими недоліками та клопотання про витребування доказів.
Ухвалою суду від 22.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду в межах справи №915/1257/14 про банкрутство фізичної особи ОСОБА_1 , відкрито провадження у справі та присвоєно їй номер 915/1257/14(915/1737/25); постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
Також вказаною ухвалою суду витребувано у ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Южноукраїнським МВ УМВС України в Миколаївській області 18.11.1997 року; АДРЕСА_1 ) платіжні документи:
- чек, квитанцію або платіжну інструкцію, які підтверджують перерахування ОСОБА_1 09.04.2021 року через банківську установу (або в інший спосіб) коштів в розмірі 6987,30 грн на користь Головного управління Державної податкової служби в Миколаївській області (код ЄДРПОУ 44104027, вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54001) в рахунок погашення кредиторської заборгованості згідно реєстру вимог кредиторів у справі №915/1257/14; 
- чек, квитанцію або платіжну інструкцію, які підтверджують перерахування ОСОБА_1 09.04.2021 року через банківську установу (або в інший спосіб) коштів в розмірі 7368,00 грн на користь Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (код ЄДРПОУ 31948866, вул. Дружби народів, 8, м.Південноукраїнськ, Миколаївська область, 55000) в рахунок погашення кредиторської заборгованості згідно реєстру вимог кредиторів у справі №915/1257/14.
Витребувані докази зобов`язано подати суду в термін до 31.12.2025 (включно).
Копія вказаної ухвали у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України була направлена учасникам справи в їх електронні кабінети. Документ доставлено до електронних кабінетів учасників справи 22.12.2025, дата отримання судом повідомлення про доставлення копії ухвали суду учасникам справи - 23.12.2025 о 07:33, 07:34, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними довідками.
За змістом ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Враховуючи наведене, слід вважати, що копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2025 у справі №915/1257/14(915/1737/25) учасники справи отримали 23.12.2025.
Таким чином, встановлений судом строк на подання відзиву для відповідачів тривав до 07.01.2026 (включно).
Відповідач-2 та відповідач-3 своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов, оформлений згідно вимог ст. 165 ГПК України, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення, не скористалися. 
Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Від відповідача-1 - ОСОБА_1 на адресу електронної пошти суду надійшли:
- заява від 23.12.2025 (вх. №18729/25), в якій відповідач-1 зазначає, що витребувані судом квитанції, останнім були направлені до суду 12.04.2021 та містяться в матеріалах справи №915/1257/14;
- відзив на позовну заяву від 29.12.2025 (вх. №19134/25), в якому, посилаючись на практику Верховного Суду, вважає позовні вимоги керуючого реалізацією необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, оскільки: по-перше, меморіальний ордер та платіжне доручення не є правочином та не створює цивільних прав та обов`язків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №826/1476/15 (провадження №11-104апп18); по-друге, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ст. 16 ЦК України (постанова Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №229/4374/16-ц); по-третє, погашення на рахунки кредиторів грошових коштів не суперечить вимогам чинного законодавства, так як здійснювалось за узгодженням з комітетом кредиторів та арбітражним керуючим відповідно черговості, що передбачено ч. 7 ст. 41 КУзПБ. 
Стосовно витребуваних ухвалою суду від 22.12.2025 розрахункових документів відповідач-1 зазначає, що у нього відсутні відповідні документи, проте їх копії було надано суду і містяться в матеріалах справи №915/1257/14.
05.01.2026 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, сформована в системі "Електронний суд" №01-21/34.8 від 03.01.2026 (вх. №174/26), в якій керуючий реалізацією вважає відзив відповідача-1 необґрунтованим, так як не містить доказів на підтвердження заперечень відповідача.
05.03.2026 від Головного управління ДПС у Миколаївській області надійшли додаткові пояснення у справі, сформовані в системі "Електронний суд" №б/н від 05.03.2026 (вх. №2945/26), в яких відповідач-2 зазначає, що ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.02.2015 у справі №915/1257/14 визнано грошові вимоги Южноукраїнської ОДПІ ГУ Міндоходів у Миколаївській області в сумі 6987,30 грн (ЄСВ). Відповідно до інтегрованої картки платника погашено заявлену в межах справи №915/1257/14 заборгованість наступним чином:
- станом на 14.08.2020 наявна переплата у сумі 962,58 грн;
- 29.12.2020 надійшли кошти в сумі 491,38 грн відповідно до платіжного доручення № 438 вiд 04.02.2020;
- 29.12.2020 надійшли кошти в сумі 491,38 грн відповідно до платіжного доручення № 639 вiд 13.02.2020;
- 30.07.2021 надійшли кошти в сумі 5253,97 грн відповідно до платіжного доручення №@2PL714483 вiд 09.04.2021. 
Отже, Головне управління ДПС у Миколаївській області зазначило, що на підставі даних інформаційної системи податкового органу станом на 05.03.2026 за ОСОБА_1 заборгованість з ЄСВ не обліковується. 
Крім того, відповідач-2 повідомив суд, що повернення надміру та/або помилково сплачених платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування передбачено діючим з 24.12.2021 Порядком зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23.07.2021 №417.
Заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами від сторін до суду не надходило.
За правилами ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Розгляд справи здійснено поза межами встановленого ГПК України строку у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.
Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали даної справи, справи №915/1257/14 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 та надані докази, суд встановив наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
З 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень якого встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 2 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України. Застосування положень ГПК України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених КУзПБ.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 КУзПБ визначено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України.
Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
Як вже зазначено судом, у провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває справа №915/1257/14 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .
Предметом позову в цій справі №915/1257/14(915/1737/25) постало питання наявності/відсутності підстав для визнання недійсними в межах справи про неплатоспроможність правочинів за участю боржника, а саме незаконного (всупереч черговості, визначеною ст. 133 КУзПБ) перерахування боржником (відповідачем-1) грошових коштів в рахунок погашення грошових вимог кредиторів (відповідача-2 та відповідача-3).
Позовна заява подана керуючим реалізацією в порядку, визначеному статтею 7 КУзПБ, а правовою підставою позивач визначив статті 202, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 7, 12, 113, 114, 130-133 КУзПБ.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
В силу положень частини 2 статті 4 ГПК України підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) особи, тоді як відсутність обставин на підтвердження наявності порушення такого права, за захистом якого звернувся позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову (пункт 51 постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №908/1194/18).
Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України).
Частиною п`ятою статті 203 ЦК України унормовано, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Положення статті 204 ЦК України визначають презумпцію правомірності правочину та передбачають, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до положень статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 зазначеного кодексу.
Так, частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписами частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом наведеної норми вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Такий правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі №910/6393/20.
В частині першій статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що, зокрема, підтверджується висновками, сформульованими в постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19(910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 27.07.2021 у справі №910/9177/20, від 21.09.2021 у справі №910/2920/20(910/14219/20).
Водночас інститут визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад контрагентів боржника (постанова Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №21/89б/2011(913/45/20)). Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. 
Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб. Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників, стадій та інших елементів, які відрізняють таке провадження від позовного. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.
Кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19)). 
Законодавство про банкрутство містить спеціальні та додаткові, порівняно з нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і вони застосовуються, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.
До специфічних способів захисту суб`єктів у справах про банкрутство віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.
Частини перша та друга статті 42 КУзПБ визначають, що господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог. Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.
Відтак, положення статті 42 КУзПБ розширюють визначені приписами статті 215 ЦК України підстави для визнання недійсними правочинів та надають можливість визнати недійсною угоду, яка відповідає вимогам Цивільного та Господарського законодавства, проте вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам. Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.01.2019 у справі №910/6179/17.
Отже, законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами Цивільного кодексу України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.
Позивач, звертаючись з позовом у даній справі, обґрунтовував незаконність правочинів щодо перерахування грошових коштів боржником (відповідачем-1) порушенням черговості задоволення вимог кредиторів, визначеною ст. 133 КУзПБ.
Позивач зазначає, що з метою досудового врегулювання спору, звертався до відповідача-2 та відповідача-3 в запиті про проведення зборів кредиторів шляхом опитування №01-21/37.10 від 27.10.2025, сформованим в системі "Електронний суд" 29.10.2025, з пропозицією повернути перераховані ОСОБА_1 грошові кошти на спеціальний рахунок боржника НОМЕР_2 , код НОМЕР_4 в АТ "Кредобанк" (м. Херсон), відкритий арбітражним керуючим Бєлоусовим І.В. для розрахунків з кредиторами у справі №915/1257/14 для подальшого перерахування в законний спосіб на рахунки кредиторів суми вимог згідно реєстру вимог кредиторів у справі №915/1257/14 про неплатоспроможність відповідача-1.
Проте, позивач зазначає, що від Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" та Головного управління ДПС у Миколаївській області не надходили відповіді на запит керуючого реалізацією та останніми не повернуто перераховані відповідачем-1 грошові кошти. Матеріали справи також не містять вказаних обставин.
У цій справі варто звернути увагу на те, що добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість (такий висновок сформульовано в пункті 10.28. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №909/436/20, від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20). Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 09.09.2014 за результатами підготовчого засідання, за заявою ініціюючого кредитора фізичної особи-підприємця ОСОБА_2. порушено провадження у справі №915/1257/14 про банкрутство фізичної особи ОСОБА_1. за ознаками ст. 90, 91 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, накладено арешт на майно ОСОБА_1 , тощо.
На офіційному вебсайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет 11.09.2014 за №8664 було здійснено офіційне оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство ОСОБА_1 .
Постановою суду від 18.09.2014 у справі №915/1257/14 фізичну особу ОСОБА_1 визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором у справі призначено арбітражного керуючого Тетерич Наталію Вікторівну.
На виконання вимог постанови на офіційному вебсайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет 18.09.2014 за №9020 було здійснено офіційне оприлюднення повідомлення про визнання ОСОБА_1. банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури та призначення ліквідатором у справі арбітражного керуючого Тетерич Наталію Вікторівну.
Ухвалою суду від 10.02.2015 у справі №915/1257/14 затверджено реєстр вимог кредиторів фізичної особи ОСОБА_1 на загальну суму 410356,20 грн, в тому числі:
Вимоги першої черги:
1) Южноукраїнська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Миколаївській області в сумі 6987,30 грн. 
Вимоги третьої черги:
1) Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 в сумі 396000,00 грн.
2) Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" у розмірі 7368,90 грн.
Ухвалою суду від 28.04.2015 у справі №915/1257/14 було звільнено арбітражного керуючого Тетерич Наталію Вікторівну від виконання обов`язків ліквідатора в ліквідаційній процедурі у справі про банкрутство ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 14.05.2015 ліквідатором у справі про банкрутство (неплатоспроможність) фізичної особи ОСОБА_1 було призначено арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича (свідоцтво №866 від 24.04.2013).
Ухвалою суду від 24.09.2015 у справі №915/1257/14 встановлено основну грошову винагороду арбітражного керуючого Бєлоусова І.В. за виконання повноважень ліквідатора у розмірі двох мінімальних заробітних плат за кожний місяць виконання арбітражним керуючим повноважень ліквідатора.
Ухвалою суду від 24.09.2015 у справі №915/1257/14 затверджено звіт ліквідатора Бєлоусова І.В. про нарахування грошової винагороди за виконання повноважень ліквідатора в період з 14.05.2015 по 11.09.2015 в сумі 9732,98 грн та понесених витрат в розмірі 1613,25 грн.
Ухвалою суду від 05.04.2016 у справі №915/1257/14 затверджено звіт ліквідатора Бєлоусова І.В. за виконання повноважень ліквідатора в період з 11.09.2015 по 11.03.2016 в сумі 16503,39 грн та понесених витрат в розмірі 840,96 грн.
Ухвалою суду від 16.11.2017 у справі №915/1257/14 затверджено звіт ліквідатора Бєлоусова І.В. за виконання повноважень ліквідатора в період з 12.03.2016 по 09.10.2017 у сумі 87492,12 грн та понесених витрат у розмірі 138,03 грн.
Ухвалою суду від 05.02.2019 у справі №915/1257/14 було припинено повноваження ліквідатора Бєлоусова І.В. у справі №915/1257/14 про банкрутство (неплатоспроможність) фізичної особи ОСОБА_1 на підставі його заяви.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2019 у справі №915/1257/14, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.12.2019, відмовлено арбітражному керуючому Бєлоусову І.В. у задоволенні заяви від 26.08.2019 №21-03/08 про стягнення сум грошової винагороди та компенсацію витрат за рахунок пропорційного розподілу їх між кредиторами.
Ухвалами суду від 15.02.2022 у справі №915/1257/14 задоволено клопотання арбітражного керуючого Ткачука Д.В. щодо припинення повноважень ліквідатора у справі №915/1257/14 про банкрутство фізичної особи ОСОБА_1 ; призначено керуючим реалізацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича; залишено без розгляду заяву арбітражного керуючого Бєлоусова І.В. про пропорційне стягнення з кредиторів суми основної грошової винагороди за виконання повноважень ліквідатора та понесених витрат в загальній сумі 116320,73 грн.
Ухвалою суду від 06.05.2024 задоволено клопотання керуючого реалізацією арбітражного керуючого Бєлоусова І. В. (вх. №1125/24); затверджено звіт про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат арбітражного керуючого Бєлоусова І. В. при виконання повноважень керуючого реалізацією у справі №915/1257/14/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за період з 15.03.2023 по 21.05.2023 та з 01.08.2023 по 02.11.2023 в розмірі 42095,50 грн; зобов`язано арбітражного керуючого Бєлоусова І. В. вжити заходи щодо прискорення завершення процедури банкрутства та надати суду пропозиції щодо можливості завершення процедури та закриття провадження у справі.
Згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області №77 від 26.06.2024 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ про банкрутство, які перебували у провадженні судді Ткаченка О.В.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим у справі №915/1257/14 визначено суддю Адаховську В.С.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 05.07.2024 справу №915/1257/14 про неплатоспроможність ОСОБА_1 прийнято до свого провадження суддею Адаховською В.С.
З метою отримання актуальної інформації щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_5 (свідоцтво про смерть якого видане 19.11.2019) та, як наслідок, підтвердження чи спростування погашення заборгованості перед ініціюючим кредитором - ФОП ОСОБА_2., судом здійснено запит до Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області.
На виконання вимог ухвали Господарського суду Миколаївської області від 20.11.2025 у справі №915/1257/14 Арбузинська державна нотаріальна контора Миколаївської області супровідним листом №426/01-16 від 02.12.2025 (вх. №17539/25) направила до суду Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та копію спадкової справи №11/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 (справа №915/1257/14, т. 11, а.с. 1-45).
Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) вбачається відсутність прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ).
Як вбачається з матеріалів справи №915/1257/14, ініціюючий кредитор - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про його спадкоємців та правонаступників в матеріалах справи відсутні.
Ухвалами Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2015, 17.03.2016, 12.10.2016, 25.04.2017, 16.11.2017, 18.02.2021 судом продовжувався строк ліквідаційної процедури у справі №915/1257/14.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 у справі №915/1257/14, серед іншого, залишено без розгляду звіт арбітражного керуючого Ткачука Д.В. №02-01/915/1257/14-8 від 22.11.2021; задоволено клопотання Головного управління ДПС у Миколаївській області про заміну кредитора його правонаступником №б/н від 30.05.2023 (вх. №6899/23); замінено у справі №915/1257/14 кредитора - Южноукраїнську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 38708873) правонаступником - Головним управлінням ДПС у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 44104027); відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття провадження у справі.
Судом встановлено, що боржник (банкрут), перебуваючи у процедурі реалізації майна, самостійно здійснив перерахування грошових коштів.
Так, у поданій ОСОБА_1 до суду 15.04.2021 заяві від 12.04.2021 (т. 6, а.с. 229-232 справи №915/1257/14) про закриття провадження у справі зазначено, що останній погасив заборгованість перед кредиторами, а саме: ГУ ДПС в Миколаївській області в розмірі 5253,97 грн, КП "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" в розмірі 7618,00 грн, і додав до вказаної заяви не засвідчені належним чином копії:
- квитанції №0.0.2081467523.1 від 09.04.2021 на суму 5253,97 грн (отримувач: ГУ ДПС у Миколаївській області, платник: ОСОБА_1 , призначення платежу: "*;101; НОМЕР_1 ;7104 0000; ЄСВ для ФОП у т.ч. спрощена система оподаткування: ОСОБА_1 ";
- фіскального чеку каса послуг КП ТВКГ м. Южноукраїнськ №0000058509 від 09.04.2021 на суму 7618,00 грн.
Матеріали даної справи та справи №915/1257/14 про неплатоспроможність ОСОБА_1 (відповідача-1) не містять оригіналів вказаних платіжних документів, як і не містять належним чином засвідчених їх копій. 
За твердженнями ОСОБА_1 оригінали зазначених платіжних документів у нього не збереглись.
Проте матеріали справи №915/1257/14 містять копії листів кредиторів на запит ліквідатора Ткачука Д.В. №02-01/915/1257/14-12 від 10.08.2021, а саме:
- лист КП "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" №23/1101 від 18.08.2021, в якому зазначено, що ФОП Шереметою В.А. 09.04.2021 погашено борг за комунальні послуги, а саме кредиторську заборгованість у справі №915/1257/14 в сумі 7617,36 грн, та до якого додано довідку №103 від 18.08.2021 про відсутність заборгованості та оборотну сальдову відомість ФОП Шеремета В.А. за 2021 рік;
- лист ГУ ДПС в Миколаївській області №17661/6/14-29-13-07-07 від 19.08.2021, в якому зазначено, що станом на 19.08.2021 по банкруту ОСОБА_1 відсутня заборгованість по податкам, зборам, платежам до бюджету та по єдиному соціальному внеску.
Крім того, відповідно до додаткових пояснень відповідача-2 вбачається, що крім коштів у сумі 5253,97 грн, сплачених 09.04.2021 ОСОБА_1 , було стягнуто з останнього в рамках виконавчих проваджень 491,38 грн відповідно до платіжного доручення №438 вiд 04.02.2020 та 491,38 грн відповідно до платіжного доручення №639 вiд 13.02.2020, у зв`язку з чим заборгованість ОСОБА_1 по ЄСВ відсутня, в підтвердження чого, Головним управлінням ДПС у Миколаївській області додано до письмових пояснень виписку з інтегрованої картки платника відповідача-1 ( ОСОБА_1 ).
Факт здійснення ОСОБА_1 платежів підтверджується копіями платіжних документів, письмовими поясненнями відповідача-2 і відповідача-3 про відсутність заборгованості та наданою відповідачем-2 випискою з інтегрованої картки платника відповідача-1, а відсутність оригіналів документів не спростовує встановленого факту отримання коштів кредиторами.
Твердження ОСОБА_1 , що розрахунки з кредиторами було проведено відповідно до вимог ч. 7 ст. 41 КУзПБ, є помилковими з огляду на таке.
Відповідно до частини 7 ст. 41 КУзПБ боржник, власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, власник корпоративних прав боржника, а у випадках, передбачених законодавством, - третя особа протягом провадження у справі про банкрутство з метою погашення вимог кредиторів та закриття провадження у справі мають право задовольнити всі вимоги конкурсних кредиторів відповідно до реєстру вимог кредиторів, крім неустойки (штрафу, пені).
Для одночасного погашення всіх вимог кредиторів арбітражний керуючий зобов`язаний надати особі, яка виявила намір погасити вимоги кредиторів, реєстр вимог кредиторів.
У разі задоволення всіх вимог кредиторів, крім неустойки (штрафу, пені), господарський суд ухвалою закриває провадження у справі про банкрутство. Вимоги щодо неустойки (штрафу, пені) вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі.
Відповідно до частини 1 ст. 113 КУзПБ провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою. 
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 114 КУзПБ арбітражний керуючий у справі про неплатоспроможність фізичної особи зобов`язаний відкрити спеціальний рахунок для розрахунків із кредиторами, а згідно до п. 9 цієї статті, зобов`язаний погашати вимоги кредиторів згідно з черговістю у процедурі погашення боргів боржника, а якщо планом реструктуризації передбачено продаж майна боржника - відповідно до плану реструктуризації за рахунок коштів, отриманих від продажу такого майна.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 КУзПБ задоволення вимог кредиторів здійснюється згідно з планом реструктуризації боргів боржника за рахунок коштів, отриманих від виконання плану реструктуризації боргів боржника, боржником або арбітражним керуючим, якщо планом реструктуризації боргів боржника передбачена його подальша участь у виконанні такого плану, у черговості, визначеній статтею 133 цього Кодексу.
Так, згідно з частиною 1 статті 133 КУзПБ для задоволення вимог кредиторів кошти від продажу майна боржника вносяться на окремий банківський рахунок, відкритий керуючим реалізацією.
Відповідно до ч. 4 ст. 133 КУзПБ вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості:
1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам, які перебувають/перебували у трудових відносинах із боржником, сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування;
2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами;
3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.
Вимоги кожної наступної черги задовольняються за рахунок коштів від продажу майна боржника після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У разі недостатності коштів, одержаних від продажу майна банкрута, для повного задоволення всіх вимог однієї черги вимоги задовольняються пропорційно до суми вимог, що належить кожному кредиторові однієї черги.
Відповідно до частини 2 статті 133 КУзПБ витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.
Тобто, надання послуг професійного (ліцензованого) арбітражного керуючого відбувається на платній основі, оскільки безпосередньо Кодексом встановлені мінімальні гарантії щодо оплати послуг арбітражного керуючого, а також встановлені спеціальні джерела оплати послуг та відшкодування витрат арбітражного керуючого.
Як вже зазначено судом:
- ухвалою суду від 24.09.2015 задоволено клопотання ліквідатора Бєлоусова І.В. щодо встановлення основної грошової винагороди у розмірі двох мінімальних заробітних плат та щодо затвердження звіту про нарахування грошової винагороди за виконання повноважень ліквідатора в період з 14.05.2015 по 11.09.2015 в сумі 9732,98 грн та понесених витрат в розмірі 1613,25 грн; встановлено основну грошову винагороду арбітражного керуючого Бєлоусова І.В. за виконання повноважень ліквідатора у розмірі двох мінімальних заробітних плат за кожний місяць виконання арбітражним керуючим повноважень ліквідатора; затверджено звіт про нарахування грошової винагороди за виконання повноважень ліквідатора в період з 14.05.2015 по 11.09.2015 в сумі 9732,98 грн та понесених витрат в розмірі 1613,25 грн.
- ухвалою суду від 05.04.2016 задоволено клопотання ліквідатора Бєлоусова Ігоря Валентиновича про нарахування основної грошової винагороди за виконання повноважень ліквідатора в період з 11.09.2015 по 11.03.2016 в сумі 16503,39 грн та понесених витрат в розмірі 840,96 грн та затверджено звіт про нарахування грошової винагороди за виконання повноважень ліквідатора в період з 11.09.2015 по 11.03.2016 в сумі 16503,39 грн та понесених витрат в розмірі 840,96 грн.
- ухвалою суду від 16.11.2017 задоволено клопотання ліквідатора Бєлоусова Ігоря Валентиновича про нарахування основної грошової винагороди за виконання повноважень ліквідатора в період з 12.03.2016 по 09.10.2017 у сумі 87492,12 грн та понесених витрат у розмірі 138,03 грн; затверджено звіт про нарахування грошової винагороди за виконання повноважень ліквідатора в період з 12.03.2016 по 09.10.2017 у сумі 87492,12 грн та понесених витрат у розмірі 138,03 грн.
Таким чином станом на день добровільного погашення Шереметою В.А. кредиторських вимог ГУ ДПС в Миколаївській області та КП "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" загальна сума затвердженої винагороди та здійснених витрат арбітражного керуючого Бєлоусова І.В. становила 116320,73 грн.
Статтею 12 КУзПБ передбачено право арбітражного керуючого користуватися усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі право отримувати винагороду в розмірі та порядку, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 6 ст. 30 КУзПБ арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду.
Грошова винагорода арбітражного керуючого складається з основної та додаткової грошових винагород.
Розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна або ліквідатора визначається в розмірі середньомісячної заробітної плати керівника боржника за останніх 12 місяців його роботи до відкриття провадження у справі, але не менше трьох розмірів мінімальної заробітної плати за кожний місяць виконання арбітражним керуючим повноважень.
Розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень керуючого реалізацією становить три розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб за кожний місяць виконання арбітражним керуючим повноважень.
Право вимоги основної грошової винагороди виникає в арбітражного керуючого в останній день кожного календарного місяця виконання ним повноважень.
Сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відкриття провадження у справі.
У разі якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі, або коштів фонду, створеного кредиторами для виплати грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого (у разі його створення).
Арбітражний керуючий не менше одного разу на два місяці звітує про нарахування та виплату грошової винагороди арбітражного керуючого, здійснення та відшкодування його витрат на засіданнях зборів кредиторів (у справі про неплатоспроможність фізичної особи) чи комітету кредиторів (у справі про банкрутство юридичної особи), а в частині витрат, що стосуються заставного майна, - перед забезпеченим кредитором.
Звіт арбітражного керуючого про нарахування і виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат має бути схвалений зборами кредиторів (у справі про неплатоспроможність фізичної особи) чи комітетом кредиторів (у справі про банкрутство юридичної особи), а в частині витрат, що стосуються заставного майна, - забезпеченим кредитором.
Звіт про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат за підсумками процедур розпорядження майном, санації, ліквідації, погашення боргів боржника подається арбітражним керуючим до господарського суду за п`ять днів до закінчення відповідної процедури, розглядається судом та затверджується ухвалою, що може бути оскаржена у встановленому порядку.
Згідно з ч. 4, 5 ст. 30 КУзПБ витрати арбітражного керуючого, пов`язані з виконанням ним повноважень у справі, відшкодовуються в порядку, передбаченому цим Кодексом, крім витрат на страхування його професійної відповідальності, а також витрат, пов`язаних з виконанням таких повноважень у частині, в якій зазначені витрати перевищують регульовані державою ціни (тарифи) на відповідні товари, роботи, послуги чи ринкові ціни на день здійснення відповідних витрат або замовлення (придбання) товарів, робіт, послуг.
Згідно з частинами 1, 4, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Європейський Суд з прав людини (рішення від 28.03.2006 за заявою №31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі") зазначив, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.
Відмова від авансування, відсутність майна боржника або ж відсутність інших джерел для покриття на виплату винагороди арбітражному керуючому можна розцінювати як примушування до безоплатної праці, що забороняється та прирівнюється до рабства в контексті статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших міжнародних актів (зокрема Конвенції 1926 року про заборону рабства, Конвенції Міжнародної організації праці про примусову чи обов`язкову працю 1930 року ратифіковану Україною 10.08.1956 року, Конвенції Міжнародної організації №105 про скасування примусової праці 1957 року ратифіковану Україною 05.10.2000 року), резолюції Економічної і Соціальної Ради ООН (ЕКОСОС) 1996 року тощо) та суперечить статті 43 Конституції України.
Пунктом 14.1.226. статті 14 Податкового кодексу України визначено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб;
Отже, відповідно до приписів Податкового кодексу України поняття незалежна професійна діяльність визначене через термін "самозайнята особа". Відтак, надання послуг арбітражного керуючого, як суб`єкта незалежної професійної діяльності, повинно відбуватися на платній основі.
Кредитори як споживачі послуг арбітражного керуючого, які очікують на результат його діяльності, мають усвідомлювати, що арбітражний керуючий в свою чергу правомірно очікує на отримання передбаченої законом грошової винагороди у зв`язку із належним здійсненням ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією у конкретній справі, оплата грошової винагороди у випадку неможливості здійснення її оплати з інших джерел має покладатися на кредиторів (кредитора) неплатоспроможного боржника.
При цьому, можливість покладення на кредиторів передбаченої законом грошової винагороди арбітражного керуючого у зв`язку із належним здійсненням ним повноважень керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, у разі якщо провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи триває після закінчення авансованих заявником коштів, повинна стимулювати кредиторів боржника здійснювати належний контроль за діяльністю арбітражного керуючого, приймати активну участь у такому провадженні та ухилятися від зловживання своїми правами і нехтування обов`язками, що, зокрема, може мати наслідком недопущення безпідставного затягування розгляду справи.
З огляду на викладене, відмінність боржників, яка виражається у різному статусі юридичних та фізичних осіб, і застосування до них різних процедур передбачених Кодексом України з процедур банкрутства, жодним чином не може нівелювати право арбітражного керуючого на отримання передбаченої законом винагороди та на відшкодування його витрат (правові висновки Верховного Суду викладені в постанові від 14.12.2021 у справі №902/626/20).
Таким чином, надання послуг арбітражного керуючого відбувається виключно на платній основі. Законодавством не передбачено випадків здійснення своїх повноважень арбітражним керуючим безоплатно. Наведена правова позиція є усталеною в практиці Верховного Суду.
Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство в постанові від 22.09.2021 №911/2043/20 зазначив, що "процедура банкрутства щодо боржника переслідує публічний та приватний інтерес. Захист приватного інтересу, в свою чергу, полягає в максимальному задоволенні вимог кредиторів, відновленні платоспроможності боржника або його ліквідації та продажу його майна у ліквідаційній процедурі з метою погашення вимог кредиторів. Отже, однією з основних функцій господарського суду під час провадження у справі про банкрутство є дотримання балансу захисту публічного та приватного інтересів".
Отже, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 погашення вимог кредиторів КП "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" та ГУ ДПС у Миколаївській області здійснено поза межами процедури неплатоспроможності, без участі арбітражного керуючого та з порушенням черговості задоволення вимог кредиторів, визначеної статтею 133 КУзПБ (у тому числі винагорода та витрати керуючого реалізацією), що також встановлено ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 у справі №915/1257/14.
Так, вказаною ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 у справі №915/1257/14 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття провадження у справі, оскільки суд дійшов висновку, що погашення вимог кредиторів здійснено всупереч вимогам статті 133 КУзПБ та не усуває підстав для продовження процедури неплатоспроможності.
Вказана ухвала суду набрала законної сили та не була оскаржена учасниками справи, у тому числі ОСОБА_1 .
До того ж, відповідно до ч. 1, 2 ст. 131 КУзПБ передбачено, що майно боржника, що підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу. До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури погашення боргів боржника, крім майна, визначеного частинами шостою та сьомою цієї статті та статтею 132 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на припинення цивільних прав та обов`язків.
Перерахування коштів припиняє зобов`язання перед відповідним кредитором та змінює склад ліквідаційної маси, а отже є одностороннім правочином.
Посилання відповідача-1 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №826/1476/15 (провадження №11-104апп18) є необґрунтованим, оскільки у ній оцінювалась правова природа банківського документа, а не дія боржника у спеціальному режимі неплатоспроможності.
Стаття 133 КУзПБ встановлює обов`язкову черговість задоволення вимог кредиторів та пріоритетність покриття витрат у справі. Самостійне вибіркове задоволення вимог окремих кредиторів під час процедури суперечить імперативним нормам закону; порушує принцип пропорційності; зменшує ліквідаційну масу; унеможливлює покриття витрат у справі про неплатоспроможність.
Суд зазначає, що належність способу захисту визначається його здатністю ефективно відновити порушене право або усунути наслідки його порушення.
У спірних правовідносинах порушення полягає у незаконному зменшенні ліквідаційної маси та порушенні встановленої законом черговості задоволення вимог кредиторів.
Саме визнання недійсними правочинів боржника із застосуванням наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України, забезпечує повернення спірних коштів до ліквідаційної маси та відновлення спеціального правового режиму неплатоспроможності.
Інший спосіб захисту не усуває юридичну підставу вибіркового задоволення вимог кредиторів та не відновлює правового стану, який існував до порушення.
Отже, обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним.
Частиною 1 ст. 2 ГПК України, визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
В силу ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме визнання недійсними правочинів щодо незаконного (всупереч вимогам КУзПБ) перерахування відповідачем-1 грошових коштів відповідачу-2 (в сумі 5253,97 грн) і відповідачу-3 (в сумі 7618,00 грн), та повернення перерахованих коштів на спеціальний рахунок, відкритий позивачем. 

Щодо розподілу судових витрат у справі суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 4 ст. 129 ГПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідачів та рішення відбулось на користь позивача, згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, відносяться пропорційно за рахунок відповідачів.
Водночас, суд зауважує, що позивач звернувся до суду з двома немайновими вимогами про визнання недійсними правочинів, відповідно ставка судового збору за подачу позову, який було подано до Господарського суду Миколаївської області за допомогою системи "Електронний суд", становила 4844,80 грн (2 х 3028,00 х 0,8) із застосуванням коефіцієнту 0,8 у відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", тоді як позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 4899,30 грн за квитанцією №8FAT-A9BD-2FQE від 11.11.2025 в сумі 3028,00 грн та за платіжною інструкцією №345 від 29.11.2025 в сумі 1816,80 грн.
Отже, суд вважає за необхідне покласти на відповідачів відповідно до ст. 129 ГПК України витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 4844,80 грн, виходячи із ставки судового збору, що підлягав сплаті при поданні даного позову.
Стосовно решти суми сплаченого позивачем судового збору суд зауважує, що у такому випадку з урахуванням внесення позивачем судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (ст. 7 Закону України "Про судовий збір"), надмірно сплачений судовий збір в сумі 54,50 грн (4899,30 грн - 4844,80 грн) може бути повернуто судом з державного бюджету за відповідним клопотанням позивача.

Керуючись ст. 7, 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.
2. Визнати недійсним правочин боржника - фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 18.11.1997 Южноукраїнським МВ УМВС України в Миколаївській області) по оплаті заборгованості поза процедурою банкрутства, вчинений 09.04.2021, щодо перерахування коштів на користь Головного управління ДПС в Миколаївській області (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул. Героїв Рятувальників, 6, ідентифікаційний код 44104027) в розмірі 5253,97 грн.
3. Визнати недійсним правочин боржника - фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 18.11.1997 Южноукраїнським МВ УМВС України в Миколаївській області) по оплаті заборгованості поза процедурою банкрутства, вчинений 09.04.2021, щодо перерахування коштів на користь Комунального підприємства "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м.Південноукраїнськ, вул. Європейська, буд. 8, ідентифікаційний код 31948866) в розмірі 7618,00 грн.
4. Зобов`язати Головне управління ДПС в Миколаївській області (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул. Героїв Рятувальників, 6, ідентифікаційний код 44104027) перерахувати на спеціальний рахунок, відкритий арбітражним керуючим Бєлоусовим І.В. НОМЕР_2 ; код НОМЕР_4, в АТ "Кредобанк" (м. Херсон) грошові кошти в сумі 5253,97 грн, отримані від ОСОБА_1 в рахунок погашення грошових вимог у справі №915/1257/14 за квитанцією №0.0.2081467523.1 від 09.04.2021.
5. Зобов`язати Комунальне підприємство "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м. Південноукраїнськ, вул. Європейська, буд. 8, ідентифікаційний код 31948866) перерахувати на спеціальний рахунок, відкритий арбітражним керуючим Бєлоусовим І.В. НОМЕР_2 ; код НОМЕР_4, в АТ "Кредобанк" (м. Херсон) грошові кошти в сумі 7618,00 грн, отримані від ОСОБА_1 в рахунок погашення грошових вимог у справі №915/1257/14 за фіскальним чеком каса послуг КП ТВКГ м.Южноукраїнськ №0000058509 від 09.04.2021.
6. В решті позовних вимог відмовити.
7. Стягнути з Шеремети Василя Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 18.11.1997 Южноукраїнським МВ УМВС України в Миколаївській області) на користь арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича (02091, м. Київ, Харківське шосе, 164, а/с №23, РНОКПП НОМЕР_4 ) 1614,94 грн судового збору.
8. Стягнути з Головного управління ДПС в Миколаївській області (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул. Героїв Рятувальників, 6, ідентифікаційний код 44104027) на користь арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича (02091, м.Київ, Харківське шосе, 164, а/с №23, РНОКПП НОМЕР_4 ) 1614,93 грн судового збору.
9. Стягнути з Комунального підприємства "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м.Південноукраїнськ, вул. Європейська, буд. 8, ідентифікаційний код 31948866) на користь арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича (02091, м. Київ, Харківське шосе, 164, а/с №23, РНОКПП НОМЕР_4 ) 1614,93 грн судового збору.
10. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтями 253, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.С. Адаховська