Справа №752/15485/25
Провадження №2/752/4990/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року        м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Кокошка О.Б.,
за участю секретаря Потапенко Д.І.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа - Головне управління Державної податкової служби України у Волинській області, про визнання недійсним одностороннього правочину з прощення боргу та відсутнім кредитного зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), третя особа - Головне управління Державної податкової служби України у Волинській області (далі - ГУ ДПС України у Волинській області), про визнання недійсним одностороннього правочину з прощення боргу та відсутнім кредитного зобов`язання.
Позов обґрунтований тим, що 30 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), який змінив назву на АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030/696382-KV у розмірі 136 000,00 доларів США із терміном погашення - 29 липня 2018 року.
На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 30 липня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 030/696387-ІО, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку земельну ділянку, площею 0,1501 га, кадастровий номер 3222487001:01:006:0149, розташовану на АДРЕСА_1 .
27 квітня 2009 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін до договору відновлювальної кредитної лінії № 030/696382-KV, за умовами якого сторони встановили, що розмір фактичної заборгованості за всіма виданими траншами кредиту на день укладення цього договору складає 125 803,00 доларів США.
Станом на 2014 рік ОСОБА_1 повернула банку кредит у розмірі 54 892,26 доларів США, що підтверджується довідкою кредитора.
Отже, вважає, що заборгованість за кредитом становить 70 910,74 доларів США (125 803,00 - 54 892,26).
30 червня 2020 року АТ «Альфа-Банк» у порядку позасудового врегулювання задовольнив свої вимоги за кредитним договором, звернувши стягнення на земельну ділянку шляхом її продажу за 541 848,00 грн від свого імені покупцеві на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».
30 червня 2020 року АТ «Альфа-Банк» направило повідомлення приватному нотаріусу про припинення договору іпотеки (заборона на земельну ділянку), накладені згідно з іпотечним договором).
У результаті позасудового врегулювання та припинення іпотечних відносин, вчиненого на власний розсуд банку, незадоволеною залишилася частина вимог за кредитним договором у сумі 1 350 915,65 грн, оскільки вона повернула 54 892,26 доларів США основного боргу, а залишок, станом на 30 червня 2020 року, складає 70 910,74 доларів США (125 803,00 - 54 892,26), що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 1 892 763,65 грн, і з вирахуванням продажу іпотечного майна (земельної ділянки) за 541 848,00 грн.
Після позасудового врегулювання (30 червня 2020 року) АТ «Альфа-Банк» не заявляв вимог до позивачки про стягнення будь-якої заборгованості за кредитним договором.
АТ «Альфа-Банк» не укладало з позивачкою договору про прощення (анулювання) кредитної заборгованості і не повідомляло її про це. Крім того, Довідку про отриманий дохід у вигляді прощенного боргу вона не отримувала, оскільки така була надіслана на адресу, яка не відповідає адресі реєстрації її місця проживання.
Також зазначила, що у Довідці про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу відповідач зазначив про анулювання позивачці залишку заборгованості за кредитним договором у розмірі 8 955 271,40 грн, з яких основна сума боргу 2 164 944,02 грн, проте доказів на підтвердження такого розрахунку (основний борг, проценти, неустойка та період їх нарахування) не надав.
До того ж, прощений відповідачем у 2020 році борг у сумі 2 164 944,02 грн вчинено поза межами позовної давності.
Тож позивачка вважає, що прощений відповідачем боргу у розмірі 2 164 944,02 грн, який оформлений Довідкою про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу, є безпідставним та необґрунтованим.
04 вересня 2024 року ГУ ДПС України у Волинській області складений Акт позапланової податкової перевірки № 24983/03-20-24-07/2670615800.
16 жовтня 2024 року ГУ ДПС України у Волинській області складені податкові повідомлення-рішення, а саме: № 0287492407, яким ОСОБА_1 нараховано грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 389 689,92 грн та штрафні санкції у сумі 38 969,00 грн, за прощення боргу у розмірі 2 164 944,02 грн у 4-му кварталі 2020 року; № 0287552407, яким ОСОБА_1 нараховано грошове зобов`язання за військовим збором - 32 474,16 грн та штрафні санкції - 3 247,42 грн, за прощення боргу у сумі 2 164 944,02 грн у 4-му кварталі 2020 року; № 0287512407, яким ОСОБА_1 нараховано штрафну санкцію у розмірі 340,00 грн за неподання декларації про майновий стан за 2020 рік.
Підставою для нарахування ОСОБА_1 ПДФО у сумі 389 689,92 грн, військового збору - 32 474,16 грн, штрафу - 340,00 грн, стала Довідка про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу, складена АТ «Альфа-Банк», 05 жовтня 2020 року, та лист відповідача від 20 серпня 2021 року № 73006-202-б/б (вх. № 6272/б/03-20-04 від 09 квітня 2021 року) про те, що ним у 4-му кварталі 2020 року за самостійним рішенням прощено ОСОБА_1 борг у вигляді основної суми кредитної заборгованості у розмірі 2 164 944,02 грн.
Позивачка не погодилася із донарахуванням їй грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, військового збору та застосуванням штрафу за неподання податкової декларації про доходи та майновий стан за 2020 рік внаслідок отримання, за позицією контролюючого органу, додаткового блага у розмірі 2 164 944,02 грн за результатами анулювання (прощення) АТ «Альфа-Банк» боргу за кредитним договором від 30 липня 2008 року № 030/696382-КV, тож звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень (справа № 140/12973/24).
Також повідомила що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у зв`язку з розглядом справи, які поніс чи ще має сплатити позивач, складає суму сплаченого судового збору, близько 1 000,00 грн витрат за надсилання документів учасникам справи та суду поштою.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсним односторонній правочин АТ «Альфа-Банк», оформлений 05 жовтня 2020 року Довідкою про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу, про прощення ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 8 955 271,40 грн за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2008 року № 030/696382-KV; визнати відсутнім після 30 червня 2020 року право вимоги відповідача до ОСОБА_1 про виконання основного зобов`язання за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2008 року № 030/696382-KV та обов`язку ОСОБА_1 з виконання зобов`язання. Вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України.
У січні 2026 року ГУ ДПС України у Волинській області подало до суду пояснення у справі, в яких зазначило, що підставою для нарахування зазначених сум є факт відображення АТ «Альфа-Банк» у Податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ) у 4-му кварталі 2020 року нарахування та виплати доходу з ознакою доходу «126» у вигляді основної кредитної заборгованості прощеної (анульованої) за самостійним рішенням банку, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, який підтверджується даними відображеними у відомостях центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПС України про суми виплачених доходів та інформацією від АТ «Альфа-Банк».
У січні 2026 року ОСОБА_1 подала до суду додаткові пояснення у справі.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 30 липня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030/696382-KV у розмірі 136 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних із встановленим порядком погашення суми основної заборгованості згідно з графіком, термін погашення - 29 липня 2018 року.
На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 30 липня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 030/696387-ІО, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку земельну ділянку, площею 0,1501 га, кадастровий номер 3222487001:01:006:0149, розташовану на АДРЕСА_1 .
27 квітня 2009 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін до договору відновлювальної кредитної лінії № 030/696382-KV, за умовами якого сторони встановили, що розмір фактичної заборгованості за всіма виданими траншами кредиту на день укладення цього договору, складає 125 803,00 доларів США.
30 червня 2020 року АТ «Альфа-Банк» у порядку позасудового врегулювання спору, у рахунок виконання основного зобов`язання, звернуло стягнення на земельну ділянку шляхом її продажу від свого імені покупцеві на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до договору купівлі-продажу № 5179 земельну ділянку продано АТ «Альфа-Банк» за 541 848,00 грн та зареєстровано право власності на неї за ОСОБА_2 .
30 червня 2020 року АТ «Альфа-Банк» направило приватному нотаріусу повідомлення про припинення іпотечного договору та просило провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборона на нерухоме майно) та іпотеки згідно із зазначеними даними.
АТ «Альфа-Банк» направило ОСОБА_1 . Довідку про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу у розмірі 2 164 944,02 грн. Також повідомило, що отриманий дохід у вигляді суми прощеного (анульованого) боргу підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 % та військовим збором за ставкою 1,5 %, які ОСОБА_1 , відповідно до вимог чинного законодавства, самостійно повинна сплатити до Державного бюджету України.
20 серпня 2021 року АТ «Альфа-Банк» направило ГУ ДПС України у Волинській області лист щодо надання інформації, в якому повідомило про те, що банком у Податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ) у 4-му кварталі 2020 року відображено нарахування та виплачений дохід з ознакою доходу «126» у вигляді основної кредитної заборгованості прощеної (анульованої) ОСОБА_1 за самостійним рішенням банку, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності.
Також банк повідомив, що ОСОБА_1 проінформована про прощення (анулювання) основної суми боргу у сумі 2 164 944,02 грн із дотриманням вимог підпункту 164.2.17 «д» Податкового кодексу України.
04 вересня 2024 року ГУ ДПС України у Волинській області складений Акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 № 24983/03-20-24-07/2670615800, в якому зазначено, що згідно з відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПС України про суми виплачених доходів та інформації наданої від АТ «Альфа-Банк» (лист АТ «Альфа-Банк» від 20 серпня 2021 року № 73006-202-б/б), ОСОБА_1 отримала у 4-му кварталі 2020 року дохід у вигляді додаткового блага внаслідок прощення боргу у сумі 2 164 944,02 грн у зв`язку з чим виник обов`язок щодо сплати податку на доходи фізичних осіб у сумі 389 689,92 грн та військовий збір у сумі 32 474,16 грн.
16 жовтня 2024 року ГУ ДПС України у Волинській області на підставі вказаного Акту про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 № 24983/03-20-24-07/2670615800 складені податкові повідомлення-рішення:
- № 0287492407, яким ОСОБА_1 нараховано грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 389 689,92 грн та штрафні санкції у сумі 38 969,00 грн, за прощення боргу у розмірі 2 164 944,02 грн у 4-му кварталі 2020 року;
- № 0287552407, яким ОСОБА_1 нараховано грошове зобов`язання за військовим збором - 32 474,16 грн та штрафні санкції - 3 247,42 грн, за прощення боргу у сумі 2 164 944,02 грн у 4-му кварталі 2020 року;
- № 0287512407, яким ОСОБА_1 нараховано штрафну санкцію у розмірі 340,00 грн за неподання декларації про майновий стан за 2020 рік.
Підставою для нарахування ОСОБА_1 ПДФО у сумі 389 689,92 грн, військового збору - 32 474,16 грн, штрафу - 340,00 грн, стала Довідка про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу, складена АТ «Альфа-Банк», 05 жовтня 2020 року, та лист відповідача від 20 серпня 2021 року № 73006-202-б/б (вх. № 6272/б/03-20-04 від 09 квітня 2021 року) про те, що ним у 4-му кварталі 2020 року за самостійним рішенням прощено ОСОБА_1 борг у вигляді основної суми кредитної заборгованості у розмірі 2 164 944,02 грн.
Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Отже, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання, що також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).
Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.
Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.
Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 цього Закону).
Так, за змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Доказів належного виконання позивачкою своїх зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2008 року № 030/696382-KV матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.
Аналіз статті 605 ЦК свідчить, що під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. За загальним правилом, прощенням боргу втілюється в односторонньому правочині. Хоча сторони договору не позбавлені можливості укласти договір про прощення боргу.
До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору, вчинення передавального напису (індосаменту), прощення боргу. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 зазначив, що з урахуванням змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої та сьомої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка зазначила, що відповідач продавши 30 червня 2020 року земельну ділянку, яка перебувала в іпотеці, завершив позасудове врегулювання спору, тож будь-які наступні вимоги відповідача про виконання позивачкою кредитного договору є недійсними, а отже, правочин щодо прощення відповідачем у 2020 році боргу у сумі 2 164 944,02 грн є недійсним.
Разом з тим, звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку не припиняє основного зобов`язання, оскільки таке зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази належного виконання позивачкою своїх зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2008 року № 030/696382-KV, та за відсутності встановлених порушень під час вчинення правочину щодо прощення боргу, тож правочин вважається правомірним, а відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи відмову у задоволенні позову судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивачку.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа - Головне управління Державної податкової служби України у Волинській області, про визнання недійсним одностороннього правочину з прощення боргу та відсутнім кредитного зобов`язання - відмовити.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Акціонерного товариства «Сенс Банк», місцезнаходження: вулиця Велика Васильківська, будинок 100, місто Київ, 03150, код ЄДРПОУ 23494714.
Третя особа: Головне управління Державної податкової служби України у Волинській області, місцезнаходження: Київський майдан, будинок 4, місто Луцьк, 43027, код ЄДРПОУ 44106679.
Повний текст судового рішення складено 22.04.2026.

Суддя         О. Б. Кокошко