ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/1065/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Пономаренко Т.О. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» (02090, м. Київ, вул. Гроденська, 32; код ЄДРПОУ: 35646516) 	
до 	Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" (61140, м. Харків, вул. Чугуївська, 78; код ЄДРПОУ: 30430183) 	
про 	стягнення заборгованості 	
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

30.03.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод", в якій просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» заборгованість в сумі 12 825,23 грн., з яких: 9 882,00 грн. - основного боргу, 1 427,17 грн. - пені, 395,47 грн. - 3% річних, 1 120,59 грн. - інфляційних втрат, а також 2 662,40 грн. судового збору та 7 000,00 грн. витрат на професійну (правничу) допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором перевезення вантажів №28570 від 23.01.2018.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» до Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" про стягнення заборгованості до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/1065/26. Вирішено розгляд справи №922/1065/26 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.
16.04.2026 до суду надійшов відзив керівника Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" Люберцева Анатолія Сергійовича (вх.№9135 від 16.04.2026) на позовну заяву, в якому зазначено, що Підприємством «Харківський дослідний ливарний завод» було отримано лист-претензію, вих.№63 від 13.02.26, із зазначенням відповідної товарно-транспортної накладної (копії яких додаються), в якій ТОВ «ТК «САТ» просить сплатити 9 882 грн 00 коп. за вказаними реквізитами. Відповідно до вказаної претензії, після дослідження відповідної товарно-транспортної накладної, підприємством АТ «ХДЛЗ» була здійснена перевірка наявності факту отримання такого вантажу, що було ускладнено неправильними та однаковими даними представника відправника та одержувача за надісланою накладною. Після вивчення надісланої претензії, підприємством АТ «ХДЛЗ» була здійснена оплата за реквізитами позивача, що були попередньо відправлені у претензії, в повному обсязі, про що свідчить платіжна інструкція №1764 від 02.04.2026, копія якої надається. Тому відповідач вважає вимоги позивача у частині наявності заборгованості та її стягнення необґрунтованими.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.04.2026 прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи відзив керівника Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" Люберцева Анатолія Сергійовича (вх.№9135 від 16.04.2026) на позовну заяву.
22.04.2026 до суду надійшла відповідь на відзив представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» адвоката Білоконь І.В. (вх.№9632 від 22.04.2026), в якій просить поновити пропущений строк на подання відповіді на відзив, закрити провадження у справі №922/1065/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» до Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" в частині стягнення 9882,00 основного боргу, у зв`язку з відсутністю предмета спору, а в іншій частині позов задовольнити повністю.
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що з копії ТТН №991017516 від 20.11.2024 вбачається, що відправником вантажу (труби, оголошеною цінністю 77000,00 грн) є Південтрансбудкомплект ТОВ, ПІБ Відправника: Холз Никита Володимирович, вул. Північна, 24, а отримувачем вантажу є Харківський ливарний завод ПрАТ, вул. Чугіївська,78, відтак твердження відповідача про те, що перевірити факт отримання вантажу через неправильні та однакові дані представника відправника та одержувача не заслуговують на увагу, оскільки відправником та одержувачем вантажу є різні підприємства. Позивач підтверджує, що згідно наданої відповідачем у матеріали справи платіжної інструкції №1764 від 02.04.2026, відповідачем на користь позивача було сплачено заборгованість в сумі 9882,00 грн. Отже, після звернення позивача до суду з даним позовом та відкриття провадження у справі №922/1065/26 відповідачем було сплачено заявлену до стягнення суму основного боргу, у зв`язку із чим предмет спору у цій частині відсутній. З огляду на наведене, оскільки на момент розгляду даної справи предмет спору в частині стягнення основного боргу в розмірі 9882,00 грн припинив своє існування, наявні підстави для закриття провадження у справі у цій частині позовних вимог згідно із п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України. Разом з цим, відповідачем не було сплачено 1427,17 грн - пені, 395,47 грн - 3% річних, 1120,59 грн - інфляційних втрат, що є також предметом спору.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.04.2026 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» строк на подання відповіді на відзив. Прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи відповідь на відзив представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» адвоката Білоконь І.В. (вх.№9632 від 22.04.2026).
20.05.2026 через кабінет Електронного суду від представника позивача надійшла заява (вх.№12130 від 20.05.2026) про закриття провадження в частині стягнення 9 882,00 грн основного боргу, стягнення з відповідача на користь позивача 1 427,17 грн. - пені, 395,47 грн. - 3% річних, 1 120,59 грн. - інфляційних втрат, а також 2 662,40 грн. судового збору та 7 000,00 грн. витрат на професійну (правничу) допомогу в порядку ч.9 ст.129, ч.3 ст.130 Господарського процесуального кодексу України, в якій просить суд закрити провадження у справі №922/1065/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» до Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" в частині стягнення 9882,00 основного боргу, у зв`язку з відсутністю предмета спору, а в іншій частині позов задовольнити повністю. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» 1427,17 грн - пені, 395,47 грн - 3% річних, 1120,59 грн інфляційних втрат, а також 2 662,40 грн. судового збору та 7 000,00 грн. витрат на професійну (правничу) допомогу.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.
Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються інформацією з КП "Діловодство спеціалізованого суду" про доставку електронного листа в електронний кабінет.
Таким чином, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Приймаючи до уваги належне повідомлення відповідача про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.
Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.
23.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» (перевізник) та Приватним акціонерним товариством "Харківський дослідний ливарний завод" (клієнт) було укладено договір перевезення вантажів №28570 (далі - Договір).
За цим договором клієнт надає для перевезення вантажі, а перевізник зобов`язується здійснити їх перевезення і надати комплекс інших послуг, пов`язаних з перевезенням вантажів, на території України (п.1.1.Договору).
Перевізник зобов`язується доставити надані клієнтом вантажі до пункту призначення в установлений договором строк та видати їх уповноваженій на одержання вантажу особі - вантажоодержувачу, а клієнт зобов`язується вчасно сплатити за послуги перевізника встановлену плату відповідно до умов договору та на підставі наданих перевізником рахунків за перевезення (п.1.2.Договору).
Приймання вантажу до перевезення оформляється товарно-транспортною накладною (накладною на вантаж), надалі по тексту - ТТН (ННВ), за формою, встановленою перевізником (п.2.1.Договору).
Розрахунки за надання послуг між перевізником і клієнтом проводяться в безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок перевізника на підставі виставлених рахунків (п.5.1.Договору).
Розрахунки за надання послуг між перевізником і клієнтом проводяться протягом 3 -х (трьох) робочих днів з дня приймання вантажу до перевезення, що одночасно є моментом оформлення ТТН (ННВ) (п.5.3.Договору).
Пунктом 5.4. Договору визначено, що перевізник надає клієнту акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) в двох примірниках. Клієнт зобов`язаний прийняти акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) і протягом 10 (десяти) календарних днів з дня його отримання підписати його та в цей же строк повернути перевізнику один примірник. Якщо у встановлені цим пунктом договору строки перевізник не отримає підписаний клієнтом акт здачі прийняття робіт (надання послуг), акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) вважається підписаним, а роботи (послуги) прийнятими.
Клієнт несе відповідальність за будь-яке порушення умов Договору, а також за свої дії або бездіяльність (п.7.2.2.Договору).
Пунктом 7.2.5 Договору сторони погодили, що у випадку порушення клієнтом строків проведення розрахунків, він зобов`язаний сплатити на користь перевізника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день такого прострочення.
Згідно товарно-транспортної накладної (накладна на вантаж одержувача) №991017516 від 20.11.2024 перевізник надав клієнту послуги вартістю 9 882,00 грн з перевезення вантажу (труби, оголошеною цінністю 77000,00 грн). 
Відповідно до вказаної товарно-транспортної накладної платником є одержувач - Приватне акціонерне товариство "Харківський дослідний ливарний завод".
Згідно рахунку на оплату №299028818 від 22.11.2024 загальна вартість послуг склала 9 882,00 грн, у т.ч. ПДВ у сумі 1647,00 грн.
Через платформу для обміну електронними документами позивач надіслав відповідачу акт №299036458 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.11.2024, згідно якого загальна вартість робіт (послуг) склала 9 882,00 грн, у т.ч. ПДВ у сумі 1647,00 грн.
Як стверджує позивач, відповідач мав здійснити розрахунок за надані послуги в сумі 9 882,00 грн до 25.11.2024, однак оплату не здійснив. Водночас, у встановлені пунктом 5.4 Договору позивач не отримав підписаний відповідачем акт №299036458 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.11.2024, відтак останній вважаються підписаним, а роботи (послуги) прийнятими.
13.02.2026 позивач направив на адресу відповідача претензію вих.№63 щодо погашення заборгованості за надані транспортні послуги по перевезенню вантажів згідно договору №28570 від 23.01.2018, в якій просив відповідача невідкладно провести розрахунки за надані послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом, сплативши існуючу заборгованість у розмірі 9 882,00 грн.
Згідно платіжної інструкції №1764 від 02.04.2026, 02.04.2026 відповідачем було сплачено на рахунок позивача 9 882,00 грн основної заборгованості.
Оскільки відповідач сплатив суму основної заборгованості в розмірі 9882,00 грн після відкриття провадження у цій справі, позивач вважає, що наявні підстави для закриття провадження у справі у цій частині позовних вимог згідно із п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України. Разом з цим, відповідачем не було сплачено 1427,17 грн. - пені, 395,47 грн. - 3% річних, 1120,59 гн. - інфляційних втрат, що є також предметом спору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
В статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Як було встановлено судом, 23.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» (перевізник) та Приватним акціонерним товариством "Харківський дослідний ливарний завод" (клієнт) було укладено договір перевезення вантажів №28570, згідно умов якого клієнт надає для перевезення вантажі, а перевізник зобов`язується здійснити їх перевезення і надати комплекс інших послуг, пов`язаних з перевезенням вантажів, на території України.
Відповідно до ч.1 ст.909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч.3 ст.909 ЦК України).
Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу (ч.4 ст.909 ЦК України).
Сторони погодили, що розрахунки за надання послуг між перевізником і клієнтом проводяться протягом 3 -х (трьох) робочих днів з дня приймання вантажу до перевезення, що одночасно є моментом оформлення ТТН (ННВ) (п.5.3.Договору).
Пунктом 5.4. Договору визначено, що перевізник надає клієнту акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) в двох примірниках. Клієнт зобов`язаний прийняти акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) і протягом 10 (десяти) календарних днів з дня його отримання підписати його та в цей же строк повернути перевізнику один примірник. Якщо у встановлені цим пунктом договору строки перевізник не отримає підписаний клієнтом акт здачі прийняття робіт (надання послуг), акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) вважається підписаним, а роботи (послуги) прийнятими.
Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно наявної в матеріалах справи товарно-транспортної накладної (накладна на вантаж одержувача) №991017516 від 20.11.2024 перевізник надав клієнту послуги вартістю 9 882,00 грн з перевезення вантажу (труби, оголошеною цінністю 77000,00 грн). 
Відтак, у відповідності до п.5.3. Договору відповідач мав здійснити розрахунок за надані послуги в сумі 9 882,00 грн до 25.11.2024 включно.
Водночас через платформу для обміну електронними документами позивач надіслав відповідачу акт №299036458 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.11.2024, згідно якого загальна вартість робіт (послуг) склала 9 882,00 грн, у т.ч. ПДВ у сумі 1 647,00 грн.
Однак, у встановлені пунктом 5.4 Договору відповідач не повернув підписаний акт №299036458 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.11.2024. Мотивованої відмови від підписання такого акту відповідач позивачу також не надав. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
У судовій практиці стосовно акту виконаних робіт, підписаного однією стороною, сталою є правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 02.10.2012 у справі №23/236, у пункті 6.3 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №910/7446/18, постановах Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 911/1981/20, від 20.04.2021 у справі №905/411/17, від 17.03.2021 у справі №910/11592/19 та інших. Вона полягає в тому, що "передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором".
Відтак, відповідач необґрунтовано відмовився (ухилився) від підписання акту №299036458 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.11.2024 за наявності документів, які підтверджують реальне надання послуг, а саме товарно-транспортної накладної (накладна на вантаж одержувача) №991017516 від 20.11.2024, підписаної сторонами, а тому означений акт зі сторони відповідача вважається узгодженим, а надані йому послуги - прийнятими.
13.02.2026 позивач направив на адресу відповідача претензію вих.№63 щодо погашення заборгованості за надані транспортні послуги по перевезенню вантажів згідно договору №28570 від 23.01.2018, в якій просив відповідача невідкладно провести розрахунки за надані послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом, сплативши існуючу заборгованість у розмірі 9 882,00 грн.
Згідно платіжної інструкції №1764 від 02.04.2026, лише 02.04.2026, тобто після відкриття провадження у цій справі, відповідачем було сплачено на рахунок позивача 9 882,00 грн основної заборгованості.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Оскільки відповідач сплатив суму основної заборгованості в розмірі 9 882,00 грн після відкриття провадження у цій справі, про що свідчить платіжна інструкція №1764 від 02.04.2026 та підтверджується позивачем, то наявні підстави для закриття провадження у справі у цій частині позовних вимог згідно з п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.
У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч.3 ст.231 ГПК України).

Разом з цим, позивач просить стягнути з відповідача 395,47 грн 3% річних та 1 120,59 грн інфляційних втрат.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України (тут і надалі чинного на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - ГК України) встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сторони погодили, що згідно з ч.2 статті 625 ЦК України покупець у випадку прострочення оплати товару, на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 (тридцять) процентів річних від простроченої суми (п.5.5.Договору).
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №3-1462гс16 зазначив, що порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, що встановлені договором поставки, є підставою для нарахування платежів, передбачених ст. 625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.
Верховний Суд України підкреслив, що платежі, встановлені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Також Верховний Суд України відмітив, що ст.617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.
Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 3-1195гс16.
14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.
З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17, від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.
Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.
Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних суд встановив, що дані розрахунки здійснено у відповідності до умов Договору та вимог чинного законодавства і є арифметично вірними.

Разом з цим, позивач просить стягнути з відповідача 1 427,17 грн пені за період з 26.11.2024 по 25.05.2025.
Частина 1 статті 217 Господарського кодексу України визначала, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.
Частина 2 зазначеної статті визначала такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.
Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Застосування штрафних санкцій, спрямовано перш за все на покарання за допущене правопорушення.
Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 Цивільного кодексу України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).
Щодо пені за порушення грошових зобов`язань в період спірних правовідносин застосовувався припис частини шостої статті 232 ГК України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Даним приписом передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Разом з цим, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.
Відповідно до п.4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 №10 даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).
Відповідальність у вигляді пені передбачена п.7.2.5 Договору, згідно якого у випадку порушення клієнтом строків проведення розрахунків, він зобов`язаний сплатити на користь перевізника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день такого прострочення.
В силу приписів статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем до позовної заяви розрахунки пені судом встановлено, що дані розрахунки здійснено у відповідності до умов Договору та вимог чинного законодавства і є арифметично вірними.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993 р.).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У п.26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Згідно з вимогами частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на зазначене, беручи до уваги принцип змагальності сторін, враховуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Разом з цим, у позовній заяві позивачем заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у розмірі 7 000,00 грн (гонорар в фіксованій сумі) та зроблено заяву про те, що заява про розподіл судових витрат буде подана до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
29.04.2026 через кабінет Електронного суду від представника позивача надійшла заява (вх.№10242 від 29.04.2026) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, в якій просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "САТ" витрати на професійну (правничу) допомогу в розмірі 7 000,00 грн.
В заяві про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу позивач просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» 2 662,40 грн судового збору та 7 000,00 грн витрат на професійну (правничу) допомогу.
Обґрунтовуючи заяву у частині розподілу судових витрат позивач зазначає, що з метою досудового регулювання спору позивач звертався до відповідача із претензією за вих.№63 від 13.02.2026, яка була направлена відповідачу 16.02.2026 12:24 на електронну адресу відповідача, що зазначена у договорі перевезення вантажів №28570 від 23.01.2018 (holz1999@ukr.net) та 13.02.2026 претензія була направлена засобами поштового зв`язку на юридичну адресу відповідача рекомендованим листом №R067101466768, який 24.02.2026 було вручено відповідачу, проте претензія залишилася без відповіді та задоволення, що і стало причиною звернення з вказаним позовом до суду. Відповідач сплатив заборгованість лише 02.04.2026 після звернення позивача до суду з даним позовом та відкриття провадження у справі.
Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективного захисту своїх прав в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина 1 статті 16 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ст.244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, як зазначено у частині 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частинами 2, 3 статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Також, суд зазначає, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно з частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а також розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відносно обґрунтованості розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу та його (розміру) пропорційності предмету спору, суд приймає до уваги, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п.п.34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п.88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 та п.268 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Враховуючи вищевикладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Аналогічна правова позиція також викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.
Суд також враховує позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, де зазначено, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати: консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо.
Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.
Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, з означених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
За змістом пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частин третьої, четвертої та шостої статті 28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
У своїх рішеннях у справах "Баришевський проти України" від 26.02.2015, "Гімадуліна та інші проти України" від 10.12.2009, "Двойних проти України" від 12.10.2006, "Меріт проти України" від 30.03.2004, "East/West Jinnee Limited" проти України" від 23.01.2014 ЄСПЛ указував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
Сформована практика Європейського суду з прав людини заснована на тому, що заявник має право на відшкодування витрат в розмірі, який був необхідний та розумний і дійсно понесений. Зокрема, у справі "Неймайстер проти Австрії" було вирішено, що витрати на правову допомогу присуджуються в тому випадку, якщо вони були здійснені фактично, були необхідними і розумними в кількісному відношенні (пункт 43 рішення "Неймайстер проти Австрії").
Дослідивши матеріали справи, суд констатує, що правовідносини між позивачем та Адвокатським об`єднанням "Казачук та партнери" в особі директора - адвоката Білоконь Інни Вікторівни на момент розгляду справи Господарським судом Харківської області підтверджуються договором про надання професійної (правничої) допомоги №02/02/2026 від 02.02.2026 та додатковою угодою №4 від 27.03.2026 до нього.
Згідно з п.3.1 договору за надання професійної (правничої) допомоги №02/02/2026 від 02.02.2026 клієнт зобов`язується виплатити Адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі та в строк, який зазначається в додатковій угоді до цього договору.
Додаткова угода №4 від 27.03.2026 до Договору про надання професійної (правничої) допомоги №02/02/2026 від 02.02.2026 визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) Адвокатського об`єднання за надання професійної (правничої) допомоги стосовно представництва інтересів клієнта у Харківської області у справі за позовом клієнта до Приватного акціонерного товариства «Харківський дослідний ливарний завод» про стягнення 9 882,00 грн. основного боргу, а також пені, 3% процентів річних та збитків, завданих інфляцією, в фіксованій сумі гонорару 7 000,00 грн. Адвокатське об`єднання зобов`язується здійснювати захист інтересів клієнта у суді першої інстанції (Господарський суд Харківської області).
Згідно з п.2 додаткової угоди №4 від 27.03.2026 до Договору про надання професійної (правничої) допомоги №02/02/2026 від 02.02.2026 сплата узгодженої сторонами суми гонорару (послуг) здійснюється клієнтом у безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на розрахунковий рахунок Адвокатського об`єднання в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» протягом 30 (тридцяти) днів з дня набрання рішенням у справі законної сили, але не раніше оплати витрат на професійну (правничу) допомогу відповідачем на рахунок клієнта.
На підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 7 000,00 грн представник позивача надала суду копію акту приймання-передачі наданих послуг №4 від 27.04.2026.
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг №4 від 27.04.2026 до договору про надання професійної (правничої) допомоги №02/02/2026 від 02.02.2026 на виконання умов договору про надання професійної (правничої) допомоги №02/02/2026 від 02.02.2026 та Додаткової угоди №4 від 27.03.2026, Адвокатське об`єднання надало клієнту професійну (правничу) допомогу в фіксованій сумі гонорару 7 000,00 грн стосовно представництва інтересів клієнта Господарському суді Харківської області у справі №922/1065/26 за позовом клієнта до Приватного акціонерного товариства «Харківський дослідний ливарний завод» про заборгованості в сумі 12 825,23 грн., з яких: 9 882,00 грн. - основного боргу, 1 427,17 грн. - пені, 395,47 грн. - 3% річних, 1 120,59 грн. - інфляційних втрат. 
Клієнт прийняв правові послуги, зазначені у пункті 1 цього Акту. Жодних претензій по якості, повноті, строках та обсягу в цілому послуг клієнт до Адвокатського об`єднання немає.
Також представником позивача було надано детальний опис робіт (наданих послуг), згідно якого адвокатом було надано правову (правничу) допомогу в суді першої інстанції в фіксованій сумі гонорару за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «транспортна компанія „САТ"» до Приватного акціонерного товариства «Харківський дослідний ливарний завод» у розмірі 7 000,00 грн.
Надані представником позивача документи на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з цим, згідно з приписами ч.9 ст.129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відповідно до ч.3 ст.130 ГПК України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
У цій справі позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати як зі сплати судового збору, так і витрати на правничу допомогу в повному обсязі.
В силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Відповідно до положень частин п`ятої, шостої статті 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Виходячи зі змісту наведених вище положень статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.
Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
20.05.2026 до суду від представника відповідача надійшло заперечення (вх.№12110 від 20.05.2026) щодо заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.
У запереченні представник відповідача просить суд зменшити суму витрат позивача на правничу допомогу до співмірного та розумного розміру.
Представник відповідача зазначає, що відповідно до матеріалів провадження, предмет спору полягав у стягненні грошової заборгованості, справа розглядається у спрощеному провадженні без виклику сторін, судові засідання не проводилися, підготовка значної кількості процесуальних документів не вимагалась. Крім того, заявлена сума витрат є непропорційною до ціни позову у зв`язку з тим що відповідачем добровільно погашено суму основного зобов`язання у позасудовому порядку, про що зазначалось у відзиві на позов. Крім того, відповідно до судової практики, сам по собі факт укладення договору та підписання акту не свідчить про безумовний обов`язок іншої сторони компенсувати повний розмір заявленого гонорару. Як вбачається з матеріалів провадження та вимог позивача, на даний час крім розміру та обов`язку сплати саме 7000 грн правничої допомоги інших суперечностей між сторонами немає вже значний час, виплата правничої допомоги у розмірі 7000 грн складає повний обсяг заявлених позивачем вимог і не може бути співрозмірним, оскільки є єдиною вимогою.
Суд не погоджується з такою позицією відповідача та зазначає наступне.
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг №4 від 27.04.2026 до договору про надання професійної (правничої) допомоги №02/02/2026 від 02.02.2026 на виконання умов договору про надання професійної (правничої) допомоги №02/02/2026 від 02.02.2026 та Додаткової угоди №4 від 27.03.2026, Адвокатське об`єднання надало клієнту професійну (правничу) допомогу в фіксованій сумі гонорару 7 000,00 грн.
Так, гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Велика Палата Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.
Суд наголошує, що згідно вимог ч.3 ст.126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд констатує, що в наданому представником відповідача Акті та детальному описі робіт не визначено кількість затрачених годин на кожну послугу.
Разом з цим суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, згідно якої подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Водночас, згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, у разі встановлення у договорі про надання правової допомоги фіксованої суми гонорару надавати детальний опис робіт не потрібно, адже розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
Дослідивши інформацію, наявну у вільному доступі в інтернет мережі, суд зазначає, що згідно з відкритими прайсами адвокатських об`єднань та бюро (господарські справи), підготовка позовної заяви до господарського суду коштує від 6000,00 до 10 000,00 грн. При цьому, повний супровід простої боргової справи в першій інстанції коштує від 8000,00 до 15 000,00 грн.
Відтак заявлена позивачам сума правничої допомоги у розмірі 7000,00 грн повністю відповідає ринковим розцінкам 2025-2026 років для простої боргової справи та не є надмірною.
Водночас, як свідчать матеріали справи, відповідач не виконав умови договору в добровільному порядку, незважаючи на наявність заборгованості, хоча мав здійснити розрахунок за надані йому послуги в сумі 9 882,00 грн у строк до 25.11.2024. На вимогу позивача невідкладно провести розрахунки (претензія вих.№63 від 13.02.2026) відповідач не реагував, заборгованість не погасив. І лише 02.04.2026, тобто після відкриття провадження у цій справі, відповідач погасив основну заборгованість в сумі 9 882,00 грн, що й стало підставою для закриття провадження в цій частині.
Тобто вказана заборгованість, як встановлено судом, існувала майже півтора роки. І лише після фактичного подання позовної заяви до суду відповідач погасив основну заборгованість, не здійснивши жодних дій для врегулювання цього спору в досудовому порядку.
Вищевказане свідчить про те, що без примусового судового впливу відповідач не мав наміру виконувати зобов`язання.
Як наслідок, звернення до суду стало вимушеним і єдино можливим заходом для захисту порушених прав позивача.
Відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України суд повинен враховувати поведінку сторони щодо досудового врегулювання спору. В свою чергу суд констатує, що у цій справі досудове врегулювання було відсутнє через недобросовісну поведінку відповідача.
При цьому, основна ідея інституту судових витрат - відновити порушене право без зайвого тягаря для потерпілої сторони. Якщо відповідач порушив договір і довів справу до суду, то справедливо, щоб саме він компенсував розумні витрати позивача на захист своїх прав.
Верховний Суд у постанові від 05.03.2026 у справі № 917/1161/25 зазначив, що задоволення після пред`явлення позову позовних вимог відповідачем фактично є свідченням того, що відповідач: 1) погодився з тим, що позов пред`явлено до належного відповідача, 2) визнає позовні вимоги. Іншими словами, задоволення позовних вимог відповідачем суд може вважати свідченням того, що пред`явлення позову цим позивачем до цього відповідача відбулося внаслідок неправомірного діяння відповідача, що і виступає підґрунтям необхідності покладення на такого відповідача судових витрат із розгляду справи.
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, суд вважає за доцільне додатково звернутися до практики ЄСПЛ з цього питання. Зокрема, у рішення від 18.02.2022 у справі "Чоліч проти Хорватії" ЄСПЛ зазначив (п. 77), що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі.
Тобто ЄСПЛ підкреслює необхідність об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність). При цьому ЄСПЛ у зазначеній вище справі, присудивши 2550 євро компенсації, які й просив скаржник, не знайшов підстав для їх зменшення.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що суд в частині позову позивача щодо стягнення основної заборгованості закрив провадження у справі у зв`язку із погашенням відповідачем вказаної заборгованості та те, що така заборгованість була погашена після відкриття провадження у справі, а в іншій частині (про стягнення 3% річних, інфляційних та пені) позов задоволено, у відповідності до вимог ст.129 та ст.130 Господарського процесуального кодексу України суд вважає за доцільне відступити від пропорційного розподілу судових витрат і покласти витрати зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу на відповідача в повному обсязі, оскільки це відповідає принципам справедливості.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» до Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" (61140, м. Харків, вул. Чугуївська, 78; код ЄДРПОУ: 30430183) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» (02090, м. Київ, вул. Гроденська, 32; код ЄДРПОУ: 35646516) пеню у сумі 1 427 (одна тисяча чотириста двадцять сім) грн 17 коп., 3% річних у сумі 395 (триста дев`яносто п`ять) грн 47 коп. та інфляційні втрати у сумі 1 120 (одна тисяча сто двадцять) грн 59 коп.

Провадження у справі №922/1065/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» до Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" в частині стягнення 9 882,00 грн основного боргу закрити у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський дослідний ливарний завод" (61140, м. Харків, вул. Чугуївська, 78; код ЄДРПОУ: 30430183) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ» (02090, м. Київ, вул. Гроденська, 32; код ЄДРПОУ: 35646516) витрати зі сплати судового збору в сумі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. та витрати на професійну (правничу) допомогу у сумі 7 000 (сім тисяч) грн 00 коп.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Повне рішення складено "28" травня 2026 р. 

Суддя		Т.О. Пономаренко