23.06.26
22-ц/812/1184/26
Єдиний унікальний номер судової справи 945/208/26
Номер провадження 22-ц/812/1184/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

23 червня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» рішення, яке ухвалене Миколаївським районним судом Миколаївської області 26 березня 2026 року під головуванням судді Лопіної О.О. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі – ТОВ «Бізпозика») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 06 березня 2025 року між ТОВ «Бізпозика» та ОСОБА_1 укладено договір №528418-КС-001 про надання кредиту (далі – договір кредиту), шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Законом України «Про електронну комерцію».
Так, ТОВ «Бізпозика» 06 березня 2025 року направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір №528418-КС-001 про надання кредиту. В той же день ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору №528418-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою.
Зі своєї сторони ТОВ «Бізпозика» направило ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-6151, на номер телефону, який зазначений позичальником в анкеті в особистому кабінеті, котрий було введено/відправлено.
Таким чином, 06 березня 2025 року між ТОВ «Бізпозика» та ОСОБА_1 було укладено договір №528418-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному ст.12 Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до п.1 договору кредиту, ТОВ «Бізпозика» надало позичальнику грошові кошти в розмірі 16 000 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит.
ТОВ «Бізпозика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало належним чином, та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 16 000 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , яку позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою про перерахування коштів (або платіжним дорученням).
Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у боржника станом на 07 січня 2026 року утворилась заборгованість за договором №528418-КС-001 про надання кредиту, в розмірі 54 240 грн., яка складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту в розмірі 16 000 грн.; суми прострочених платежів по процентах – 27 040 грн.; суми заборгованості по штрафам – 0.00 грн.; суми заборгованості по відсотках відповідно до положень ст.625 ЦК України – 8 000 грн.; суми прострочених платежів за комісією – 3 200 грн.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість в загальному розмірі 54 240 грн., а також судовий збір в розмірі 2 662 грн. 40 коп.
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2026 року в задоволенні позову ТОВ «Бізпозика» відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що відповідачу ОСОБА_1 були перераховані та зараховані на його картку кредитні кошти, що він користувався ними та порушив свої зобов`язання з повернення кредитних коштів позивачем не надано.
В апеляційній скарзі позивач ТОВ «Бізпозика» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Зазначено, що суд першої інстанції в основу свого рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог поклав виключно відповідь банку, яка була надана на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, у якій було зазначено, що банківська картка не була випущена (емітована) банком на ім`я відповідача ОСОБА_1 , а була випущена (емітована) на ім`я іншої особи.
Разом з тим, районний суд не звернув увагу, що номер банківської картки для перерахування кредитних коштів за кредитним договором був вказаний позичальником під час укладення кредитного договору в його особистому кабінеті на веб-сайті кредитодавця. На підтвердження вищезазначеного, до позовної заяви був доданий витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи на веб-сайті кредитодавця «Анкета клієнта», відповідно до якого позичальником був зазначений номер банківської картки НОМЕР_1 для перерахування на цю картку кредитних коштів за кредитним договором. 
При цьому, факт належності цієї картки іншій особі, а не позичальнику, не означає, що кредитний договір між позивачем та відповідачем не був укладений, та не означає що позичальник не має зобов`язань за кредитним договором, оскільки ТОВ «Бізпозика» лише перераховує кредитні кошти на той номер банківської картки, який позичальник вказав в його особистому кабінеті на веб-сайті кредитодавця під час укладення кредитного договору.
Позивач звертав увагу, що ТОВ «Бізпозика» не є банківською установою, не відкриває позичальникам банківські рахунки та не випускає на ім`я позичальників банківські картки, тому перерахування кредитних коштів та зарахування платежів позичальників за кредитними договорами зазвичай здійснюється посередниками ТОВ «Бізпозика» на підставі відповідних договорів з посередниками за допомогою платіжних систем посередників. ТОВ «Бізпозика» зазвичай не здійснює перерахування кредитних коштів позичальникам зі своїх рахунків.
На підтвердження перерахування кредитних коштів позичальникам та зарахування платежів позичальників за кредитними договорами відповідні посередники зазвичай надають ТОВ «Бізпозика» довідки (довідки з платіжних систем). 
ТОВ «Бізпозика» не має жодного відношення до банківської картки відповідача (та відкритого для її обслуговування рахунку), крім того, що на вказану позичальником під час укладення кредитного договору банківську картку (відкритий для її обслуговування рахунок) здійснюється перерахування кредитних коштів за кредитним договором.
За умовами кредитного договору та Правил, позичальник зобов`язаний був вказати номер банківської картки, яка належить саме йому, а кредитодавець був зобов`язаний лише перерахувати кредитні кошти за кредитним договором на той номер банківської картки, який був вказаний позичальником під час укладення кредитного договору. 
У зв`язку з вищенаведеним, належність банківської картки та отримання кредитних коштів за кредитним договором не позичальником, з яким був укладений кредитний договір, а іншою особою, жодним чином не означає, що кредитодавець не виконав свій обов`язок за кредитним договором, і що позичальник начебто не має зобов`язань щодо повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитом (а також комісії за надання кредиту у разі її встановлення).
Позивачем в апеляційній скарзі заявлено клопотання про витребування доказів в АТ КБ «ПриватБанк», що становлять банківську таємницю, а саме письмовий доказ, який би підтверджував або спростовував факт випуску банківської картки № НОМЕР_1 (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я ОСОБА_2 , а також виписку про рух коштів по рахунку, який відкритий для обслуговування банківської картки.
Суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні клопотання, оскільки позивачем не доведено, необхідність їх отримання для підтвердження обставин, на які він посилається, і не надано доказів неможливості подання таких документів як до суду першої інстанції, так і апеляційної з причин, що об`єктивно незалежалі від позивача.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Бізпозика» 06 березня 2025 року направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір №528418-КС-001 про надання кредиту. В той же день ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору №528418-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. 
06 березня 2025 року між сторонами по справі було укладено договір №528418-КС-001 про надання кредиту.
Вказаний договір про надання кредиту №528418-КС-001 укладений в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ «Бізпозика».
Відповідно до умов договору, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 16 000 грн., строком на 24 тижні, стандартна процента ставка за кредитом складає 1% в день, фіксована, строк дії договору до 21 серпня 2025 року та сплатою комісії за видачу кредиту в розмірі 3 200 грн.
Кредит надавався на засадах строковості, поворотності, платності, позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених зазначеним договором про надання кредиту та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика».
У п.4.2.2 договору сторони встановили Графік платежів, припускаючи, що позичальник буде його дотримуватися.
Вказаний договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-6151 на підставі положень Закону України «Про електронну комерцію». 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів перерахування кредитних коштів за договором №528418-КС-001 про надання кредиту від 06 березня 2025 року на картковий рахунок відповідача.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно з ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).
Системний аналіз наведених положень цивільного законодавства дає підстави вважати, що при укладенні кредитного договору кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту, й несе зобов`язання із своєчасного його повернення та сплати процентів.
Відповідно до ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.ч.5,6 ст.81 ЦПК України).
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
У справах про стягнення кредитних коштів на банк покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а на позичальника покладений обов`язок довести своєчасне повернення грошових коштів відповідно до умов кредитного договору.
Згідно з ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Звертаючись з позовом, ТОВ «Бізпозика» обґрунтовувало свої позовні вимоги тим, що 06 березня 2025 року між ТОВ «Бізпозика» та ОСОБА_1 було укладено договір №528418-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».
Про вказане свідчить візуальна форма послідовності дій клієнта в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства на його офіційному сайті (а.с.35-36).
Так, візуальною формою послідовності дій клієнта ОСОБА_1 (дані про якого містять: РНОКПП, номер мобільного телефону, електронну пошту) позивач підтвердив послідовність дій товариства та клієнта в ІТС від початку входу ОСОБА_1 шляхом використання мобільного телефону для ідентифікації в ІТС та входження в особистий кабінет, перевірки товариством статусу клієнта, надання клієнтом необхідної інформації для формування товариством належної пропозиції клієнту, надання товариством клієнту в особистому кабінеті паспорту споживчого кредитування для ознайомлення та підписання, відправлення клієнту на номер мобільного телефону смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором UA-9477 для підписання паспорту споживчого кредиту, ознайомлення та підписання клієнтом одноразовим ідентифікатором паспорта споживчого кредиту, направлення клієнту оферти, яка містить істотні умови договору, направлення в смс-повідомленні на номер клієнта одноразового ідентифікатора UA-6151, ознайомлення клієнта з офертою та підписання договору одноразовим ідентифікатором UA-6151.
Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 16 000 грн., строком на 24 тижні, стандартна процента ставка за кредитом складає 1% в день, фіксована, строк дії договору до 21 серпня 2025 року та сплатою комісії за видачу кредиту в розмірі 3 200 грн.
Отже, сторони договору узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, розмір процентів за користування кредитними коштами і комісію, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
ТОВ «Бізпозика» у позовній заяві та апеляційній скарзі посилається на те, що грошові кошти були перераховані на платіжну картку банка позичальника № НОМЕР_1 , яку позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті.
Судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування від АТ КБ «ПриватБанк» письмових доказів, які б підтверджували факту випуски банківської картки № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 та виписок про рух коштів по рахунку картки за період з 06 березня 2025 року по 21 серпня 2025 року. 
10 березня 2026 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь про те, що на ім`я ОСОБА_1 не було емітовано банківську картку НОМЕР_1 . Надати відомості про особу, на ім`я якої було емітовано карту не вбачається можливим, оскільки недостатньо інформації для пошуку. 
Разом з тим, виконання ТОВ «Бізпозика» обов`язку щодо перерахування грошових коштів позичальнику в сумі 16 000 грн. підтверджується інформаційною довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПрофітГід» про те, що в рамках договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів №ПГ-5 від 04 листопада 2020 року товариством було здійснено успішне зарахування коштів на картку в сумі 16 000 грн. Грошові кошти були перераховані на банківську картку НОМЕР_1 , яка вказана позичальником при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті.
Проте, відповідачем обов`язки по своєчасному поверненню передбачених кредитним договором платежів виконувались неналежним чином та за розрахунком позивача станом на 07 січня 2026 року утворилась заборгованість за договором №528418-КС-001 про надання кредиту в загальному розмірі 54 240 грн., яка складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту в розмірі 16 000 грн.; суми прострочених платежів по процентах – 27 040 грн.; суми заборгованості по відсотках відповідно до положень ст.625 ЦК України – 8 000 грн.; суми прострочених платежів за комісією – 3 200 грн.
Отже, колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що 06 березня 2025 року між ТОВ «Бізпозика» та ОСОБА_1 був укладений договір №528418-КС-001 про надання кредиту в електронній формі, умови якого позивачем були виконані. Відповідач у передбачений договором строк заборгованість не повернув. Оспорюваний договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину, без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не міг бути укладений. 
При цьому, перерахування коштів на банківську картку, яку вказав позичальник, навіть, якщо така банківська картка не належить йому, не може розцінюватись як доказ неукладення та/або непідписання вказаного договору. 
Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, то судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Так, ураховуючи те, що позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти разом з процентами та комісією вчасно не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізпозика» підлягає стягненню заборгованість за договором №528418-КС-001 про надання кредиту від 06 березня 2025 року в загальному розмірі 46 240 грн., з яких: 16 000 грн. – заборгованість за кредитом, 27 040 грн. – заборгованість за нарахованими процентами, 3 200 грн. – сума прострочених платежів за комісією.
Що стосується стягнення з відповідача сум за положеннями ст.625 ЦК України, то колегія суддів виходить з наступного.
Статті 525,612,625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення з відповідача суми в розмірі 8 000 грн. за ст.625 ЦК України не підлягають задоволенню, оскільки стягнення їх з 21 березня 2025 року є неможливим в силу вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За такого, колегія суддів вважає що з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Бізпозика» слід стягнути 5 674 грн. 24 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях, пропорційно до задоволених позовних вимог (85.25%).
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2026 року – скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (код ЄДРПОУ 41084239) заборгованість за договором №528418-КС-001 про надання кредиту від 06 березня 2025 року в загальному розмірі 46 240 (сорок шість тисяч двісті сорок) грн., з яких: 16 000 (шістнадцять тисяч) грн. заборгованість за кредитом, 27 040 (двадцять сім тисяч сорок) грн. – заборгованість за нарахованими процентами, 3 200 (три тисячі двісті) грн. – сума прострочених платежів за комісією.
В решті позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (код ЄДРПОУ 41084239) 5 674 (п`ять тисяч шістсот сімдесят чотири) грн. 24 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 29 червня 2026 року