Справа № 149/2622/24
Провадження № 22-ц/801/1117/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року	Справа № 149/2622/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Міхасішина І. В., 
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області про відмову у розстроченні виконання судового рішення від 10 березня 2026 року, ухвалу під головуванням судді Павлюка О. О. в залі суду в м. Хмільник Вінницької області, дата складення повного тексту ухвали невідома,
в цивільній справі № 149/2622/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:
Короткий зміст вимог 
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про розстрочення виконання рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2025 року у цій справі.
Заява обґрунтована тим, що зазначеним рішенням суду позов ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, та стягнуто з неї на користь позивача заборгованість за договором про надання кредиту від 06 січня 2024 року у загальній сумі 192 902,90 грн.
Заявниця зазначила, що рішення суду набрало законної сили, однак його одноразове виконання у повному обсязі призведе до суттєвого погіршення її матеріального становища, оскільки вона має на утриманні малолітню дитину, а також має інші грошові зобов`язання, у тому числі такі, що підлягають примусовому стягненню. Крім того, заявниця вказала на відсутність у неї зареєстрованого на праві власності чи користування нерухомого та рухомого майна.
З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд розстрочити виконання рішення суду від 06 травня 2025 року строком на 12 місяців.
Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цією заявою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 10 березня 2026 року у задоволені заяви відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявницею не доведено наявності виняткових обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим, з якими положення ст. 435 ЦПК України пов`язують можливість відстрочення чи розстрочення його виконання.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 435 ЦПК України суд може відстрочити або розстрочити виконання рішення лише за наявності обставин, що істотно ускладнюють його виконання або роблять його неможливим, при цьому враховуються, зокрема, матеріальний стан боржника, ступінь його вини у виникненні спору та інші виняткові обставини.
Водночас сам по собі складний матеріальний стан не є безумовною підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.
Оцінивши надані заявницею докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки наявність у неї інших боргових зобов`язань та малолітньої дитини не свідчить про неможливість виконання рішення суду та не є винятковими обставинами у розумінні закону.
Інших обставин, які б об`єктивно перешкоджали виконанню рішення суду, заявницею не наведено та не доведено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У березні 2026 року  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову ухвалу, якою заяву задовольнити в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Матківська М. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2026 року вказану апеляційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для надання документу, що підтверджує сплату судового збору в сумі 665,60 грн..
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2026 року, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 квітня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду на 05 травня 2026 року о 11:40 год з повідомленням сторін. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, не врахував, що на утриманні заявниці перебуває малолітня дитина, яку вона фактично утримує самостійно, а також її складне матеріальне становище та відсутність можливості одноразового погашення заборгованості за кредитом, отриманим у зв`язку зі складними життєвими обставинами.
Скаржниця зазначає, що не має у власності чи користуванні рухомого та нерухомого майна, не є учасником чи засновником юридичних осіб, не володіє корпоративними правами, що унеможливлює виконання рішення суду за рахунок відповідних активів. На підтвердження цього подано відповідну довідку.
Крім того, апелянт вказує, що у провадженні судів перебувають інші справи за позовами кредиторів про стягнення з неї заборгованості на загальну суму 264 555,00 грн, що додатково ускладнює її фінансовий стан та можливість виконання оскаржуваного рішення.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
22.04.2026 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" в якому звернуло увагу на те, що доводи, на які посилається апелянт, є безпідставними, а оскаржувана ухвала суду є законною та обґрунтованою.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" та   ОСОБА_1  в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за договором про надання кредиту від 06 січня 2024 року у загальній сумі 192 902,90 грн, а також судові витрати.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.
Відповідно до копії свідоцтва про народження від 11 квітня 2023 року ОСОБА_1 має малолітню дитину ОСОБА_2 , який проживає разом із нею.
Згідно з довідкою про доходи № 43 від 01 травня 2025 року, заявниця працює на посаді асистента агронома та за період з квітня 2024 року по березень 2025 року отримала дохід у загальному розмірі 241 304,31 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини першої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Право на звернення до суду із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).
Отже, закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.
Системне тлумачення положень ст. 435 ЦПК України і ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що відстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і порядку, передбачених чинним законодавством. Підставою для застосування вказаних норм є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.
Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. 
Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.
Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018, від 19 червня 2019 року у справі № 2-55/10.
Водночас обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим.
Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 9901/598/19.
Окрім того, під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.
Так, згідно з положень статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
ЄСПЛ у своїй практиці акцентує увагу на тому, що несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто, довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправданим за конкретних обставин справи.
Обґрунтовуючи підстави для відстрочення виконання судового рішення, заявниця посилалася на скрутне матеріальне становище, зумовлене наявністю на її утриманні малолітньої дитини, відсутністю у неї рухомого та нерухомого майна, а також наявністю інших боргових зобов`язань, що, на її думку, унеможливлює одноразове виконання рішення суду.
Разом із тим, колегія суддів виходить із того, що відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, саме на заявника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які у розумінні закону можуть бути підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, а також доведення їх виняткового характеру та об`єктивності.
Оцінюючи доводи заявниці у світлі наведених норм та правових позицій, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про їх необґрунтованість.
Так, посилання заявниці на наявність на її утриманні малолітньої дитини не може бути визнано винятковою обставиною у розумінні положень статті 435 ЦПК України.
Колегія суддів виходить із того, що сам по собі факт наявності у фізичної особи малолітньої дитини є типовою соціальною обставиною, яка притаманна значній кількості учасників цивільних правовідносин і не має ознак надзвичайності чи виключності. Така обставина, без встановлення додаткових факторів, що об`єктивно унеможливлюють або істотно ускладнюють виконання судового рішення (зокрема, тяжкого захворювання дитини, необхідності постійного догляду, відсутності будь-яких джерел доходу тощо), не може сама по собі свідчити про неможливість виконання рішення суду.
При цьому положення частини четвертої статті 435 ЦПК України дійсно передбачають врахування судом матеріального стану фізичної особи, однак такі обставини підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами та мають підтверджувати саме істотне ускладнення виконання рішення, а не лише наявність звичайних життєвих труднощів.
Інститут відстрочення або розстрочення виконання судового рішення має винятковий характер і не може застосовуватися формально лише з підстав наявності утриманців чи загального посилання на складне матеріальне становище. 
У справі заявницею не надано належних і допустимих доказів того, що наявність у неї малолітньої дитини створює об`єктивні, непереборні перешкоди для виконання рішення суду або істотно ускладнює його виконання. В матеріалах справи відсутні докази наявності особливих обставин, пов`язаних зі станом здоров`я дитини чи іншими факторами, які б вимагали значних додаткових витрат або виключали можливість виконання рішення.
Таким чином, зазначені доводи заявниці зводяться до посилання на звичайні життєві обставини, які не мають ознак винятковості, а відтак не можуть бути підставою для застосування передбаченого статтею 435 ЦПК України інституту відстрочення виконання судового рішення.
Також, не можуть бути прийняті до уваги й доводи заявниці щодо відсутності у неї рухомого та нерухомого майна як підстави для відстрочення виконання судового рішення.
Колегія суддів виходить із того, що сам по собі факт відсутності у особи зареєстрованого на праві власності майна не свідчить про неможливість виконання судового рішення, оскільки виконання такого рішення може здійснюватися не лише за рахунок майна, а й за рахунок доходів боржника, у тому числі заробітної плати, інших регулярних виплат чи грошових надходжень.
Більше того, заявниця є офіційно працевлаштованою, обіймає посаду асистента агронома та отримує стабільний дохід. Так, згідно з довідкою про доходи № 43 від 01 травня 2025 року, за період з квітня 2024 року по березень 2025 року її сукупний дохід становив 241 304,31 грн, що свідчить про наявність у неї постійного джерела грошових надходжень.
Наведене, у свою чергу, спростовує доводи заявниці про неможливість виконання судового рішення, оскільки наявність регулярного доходу об`єктивно свідчить про можливість поступового виконання покладених на неї зобов`язань у порядку, передбаченому законом, зокрема у межах виконавчого провадження.
Відсутність у боржника майна не є самостійною підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду, якщо при цьому у нього наявні джерела доходу, за рахунок яких таке рішення може бути виконане.
Крім того, не можуть бути прийняті до уваги й посилання заявниці на наявність інших боргових зобов`язань та відкритих судових проваджень щодо стягнення з неї заборгованості.
Колегія суддів зазначає, що такі обставини є наслідком прийнятих нею фінансових рішень, а відтак не мають ознак надзвичайності чи винятковості у розумінні статті 435 ЦПК України.
Сам по собі факт наявності у особи кількох кредитних зобов`язань або судових спорів із кредиторами не може розцінюватися як об`єктивна перешкода для виконання судового рішення, оскільки інакше це призвело б до створення умов, за яких боржник, накопичуючи зобов`язання, фактично уникав би виконання судових рішень, що суперечить принципу їх обов`язковості.
Отже, наведені заявницею обставини у своїй сукупності не свідчать про наявність об`єктивних, непереборних чи виняткових перешкод для виконання рішення суду, а лише характеризують її загальний фінансовий стан, який сам по собі не є достатньою підставою для застосування передбачених статтею 435 ЦПК України заходів.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, а згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх і підлягають безумовному виконанню.
Надання відстрочки виконання рішення у даному випадку призвело б до безпідставного затягування виконання судового рішення та порушення права стягувача на своєчасне отримання присуджених йому коштів, що суперечить принципу обов`язковості судових рішень.
Оцінюючи всі надані докази у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що заявницею не доведено наявності обставин, які мають винятковий характер, є об`єктивними та такими, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання судового рішення.
Таким чином, зазначені ОСОБА_1 обставини не відповідають критеріям, визначеним статтею 435 ЦПК України, та не можуть бути підставою для відстрочення виконання рішення суду.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання судового рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваної ухвали.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви про відстрочення виконання рішення суду.
Отже доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційним судом не вирішувався спір по суті заявлених позовних вимог, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 без задоволення.
Ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області про відмову у розстроченні виконання судового рішення від 10 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач      Ю. Б. Войтко

Судді:       М. В. Матківська

І. В. Міхасішин