КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8829/2026
Справа № 754/8168/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

10 червня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Гринчак О.І. в м. Київ 02 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В травні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив розірвати шлюб, укладений ним з ОСОБА_1 29 вересня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва, актовий запис № 1378.
Позов мотивував тим, що 29 вересня 1995 року зареєстрував шлюб із відповідачем, в шлюбі у подружжя народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя подружжя не склалося, оскільки кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаємопорозуміння та почуття поваги та любові один до одного. Позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, в зв`язку з чим наполягав на його розірванні. З березня 2022 року сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету, у них відсутні спільні інтереси, не мають взаємних прав та обов`язків, в зв`язку з чим шлюб перетворився у формальність. Позивач вважає, що далі підтримувати сімейні відносини немає сенсу, сім`ю зберегти неможливо. Позивач на примирення не погоджується, проживати з відповідачем не бажає, в зв`язку з чим просить не надавати строк на примирення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року позов задоволено, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29 вересня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва, актовий запис за № 1378, розірвано.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року та закрити провадження в справі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалась на те, що про факт подання позову, його зміст та підстави, факт розгляду справи, дати судових засідань їй відомо не було. Відповідач, разом із спільним з позивачем сином та матір`ю відповідача з 2022 року в зв`язку з військовими діями в Україні виїхали до Великої Британії та до цього часу перебувають у вказаній країні на умовах Ukraine Permission Extension Scheme - за програмою, яка дозволяє українцям, що перебувають у Великій Британії, для відповідача термін перебування закінчується 30 жовтня 2026 року.
Пояснювала, що позивач перебував на території України, був військовослужбовцем, із сім`єю у Великій Британії спілкувався за допомогою засобів зв`язку. В грудні 2025 року сім`я позивача отримала звістку про його загибель. Матір позивача виїхала на похорон в Україну, де отримала інформацію про ухвалення рішення про розірвання шлюбу. До того моменту ОСОБА_1 не було відомо про розгляд справи, незважаючи на те, що позивач регулярно спілкувався з нею. Про намір розірвати шлюб позивач дружину та рідних не повідомляв, спілкування відбувалось як зазвичай. Позивач не отримувала жодних повідомлень від суду, не отримувала копії позову, повісток, тощо. Після ознайомлення з матеріалами справи було з`ясовано також, що позов подавав не ОСОБА_3 , а представник, судовий збір сплачено не позивачем, а невідомою особою ОСОБА_5 , в матеріалах справи відсутні документи, зокрема копія договору на надання правничої допомоги, з якої би вбачалась висловлена у вигляді доручення адвокату воля позивача на розірвання шлюбу. 
Вважає категорично неможливим, щоб позивач міг подати позов про розірвання шлюбу особисто чи уповноважити на це представника, зважаючи на відносини між ними. Разом із нею та сином у Великій Британії проживала матір позивача, яка потребує постійного догляду, про яку відповідач із сином дбали. В свою чергу, позивач опікувався батьками відповідача, які перебувають в Україні.
Вказувала, що позивач був достеменно обізнаний про те, що відповідач з 2022 року проживає у Великій Британії, та зобов`язаний був повідомити суду цю інформацію. Умисне приховування позивачем (його представником) інформації про проживання відповідача за кордоном призвело до гарантованого неповідомлення її про факт подачі позову, мало наслідком унеможливлення її участі в розгляді справи.
Зазначала, що для визначення наявності підстав для застосування положень ч. 1 ст. 377 та п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (скасування рішення та закриття провадження у зв`язку зі смертю фізичної особи) необхідно встановити, чи є таке рішення законним та обґрунтованим.
Посилалася на те, що необхідною передумовою реалізації процесуальних прав відповідача є її обізнаність про існування справи, зміст позовних вимог, дату та місце судового розгляду. Відповідач була за незалежних від неї причин та внаслідок зловживання правом з боку представника позивача позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права. Таким чином, оскаржуване рішення вважає незаконним та необґрунтованим, що уможливлює застосування ч. 1 ст. 377 та п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а саме скасування рішення та закриття провадження у справі, оскільки відносини між сторонами з приводу шлюбу та його розірвання є такими, що не допускають правонаступництва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 червня 2026 року при розгляді апеляційної скарги задоволено заяву ОСОБА_5 , подану представником ОСОБА_6 , про залучення до участі в справі малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в особі законного представника ОСОБА_5 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що сім`я фактично розпалася, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу призведе до порушення інтересів сторін, тому наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 29 вересня 1995 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 , про що відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва, зроблено актовий запис № 1378, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 5).
Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на момент розгляду справи був повнолітнім (а. с. 6).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копію договору оренди житла за адресою кв. 1,40А, Оксфорд-Стріт у Великій Британії, укладеного 01 жовтня 2023 року до 01 жовтня 2024 року, копія електронної візи, дійсної з 30 квітня 2025 року з терміном дії до 30 жовтня 2026 року, копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 який містить відомості про перетин кордону, копію рахунку на сплату муніципального податку ОСОБА_9 та ОСОБА_1 від 04 червня 2025 року, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).
Оскільки відповідач не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції, а право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття доказів, наданих відповідачем, є необхідним для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25 липня 2018 року в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25 листопада 2018 року в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).

Судом першої інстанції встановлено, що фактичні взаємовідносини подружжя припинені, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та він не бажає примирення з відповідачем.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Відтак, оскільки судом було встановлено, що розлад подружніх стосунків сторін не є тимчасовим явищем, небажання зберігати сім`ю з боку позивача, який безпосередньо в позові заперечував проти надання строку на примирення, не викликає жодних сумнівів, і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, апеляційний суд не вбачає порушення положень ст. 111 СК України судом першої інстанції, яким було ухвалено рішення про розірвання шлюбу без надання такого строку.

Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом заперечення апеляційної скарги, що позивач не міг подати позов про розірвання шлюбу особисто чи уповноважити на це представника, зважаючи на відносини між ними, оскільки вони регулярно спілкувались засобами зв`язку, і кожен з подружжя опікувався батьками іншого подружжя.

Апеляційний суд виходить із того, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження даних обставин, а отже доводи апеляційної скарги в наведеній частині відхиляються апеляційним судом як припущення, які не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що сторони не підтримують подружніх стосунків та спільного господарства не ведуть. 

Судом першої інстанції на виконання вимог ст. 112 СК України враховано фактичні взаємини подружжя - відсутність ведення спільного господарства і подружніх відносин, дійсні причини позову - протилежність поглядів на життя, встановлено, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не мав наміру зберігати шлюб з відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, порушить засаду добровільності шлюбу, а тому позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сім`я фактично розпалась, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року набрало законної сили 02 серпня 2025 року, тобто до смерті позивача 11 грудня 2025 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що позовна заява подана не самим ОСОБА_3 , а його представником, і в матеріалах справи відсутні документи, зокрема копія договору на надання правничої допомоги, з якої би вбачалась висловлена у вигляді доручення адвокату воля позивача на розірвання шлюбу, апеляційний суд виходить із наступного.
Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.
За змістом частини четвертої статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Відповідно до частини сьомої статті 177 ЦПК України, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Судом встановлено, що позовна заява ОСОБА_10 про розірвання шлюбу підписана представником ОСОБА_11 .
До позовної заяви додано ордер адвоката Загороднього С.С. на представництво інтересів ОСОБА_10 у Деснянському районному суді м. Києва, виданий на підставі договору про надання правової допомоги № 3336 від 16 травня 2025 року без обмеження повноважень адвоката (а. с. 22).
Таким чином, оскільки до позовної заяви додано документи, які посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, представникові ОСОБА_10 - адвокату Загородньому С.С. надано всі процесуальні права та обов`язки, визначені для позивача, представник позивача - адвокат Загородній С.С. не мав встановлених законом процесуальних перешкод та обмежень для підписання та подання до суду позову про розірвання шлюбу від імені клієнта.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права і розгляд справи у відсутності відповідача, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, апеляційний суд виходить із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що судова повістка, направлена ОСОБА_1 , якою відповідач повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи, була повернута до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою (а. с. 25а).

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.

Станом на час розгляду справи, зокрема на 28 травня 2025 року ОСОБА_1 була зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 , і на зазначену адресу направлялася кореспонденція суду.

З урахуванням положень ч. 8 ст. 128 ЦПК України суд першої інстанції, вважаючи ОСОБА_1 такою, що отримала судову повістку і повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, не припустився порушень норм процесуального права.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цілому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач в апеляційній скарзі не спростовувала наявність самих підстав для розірвання шлюбу, а зосередилася на формальних процесуальних підставах, які не мають відношення до суті позову.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Апеляційний суд враховує, що перегляд рішення суду про розірвання шлюбу та його скасування після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, дестабілізує приватні відносини та порушуватиме принцип правової визначеності.

Також апеляційний суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року в справі № 201/5151/23 (провадження № 61-1865св24), згідно яких, після смерті сторони у спорі, правовідносини у якому не допускають правонаступництва, без наміру відновлення сімейних відносин, що є неможливим внаслідок смерті одного з подружжя, скасування рішення суду про розірвання шлюбу не відповідатиме вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду. Неповідомлення про дату судового засідання у даному випадку не можуть бути підставою для скасування такого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 червня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.