ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 183/4319/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року (суддя 1-ї інстанції Фролова В.О.) в адміністративній справі №183/4319/25 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,- 

ВСТАНОВИВ:
05.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови серії ЕНА №4574541 згідно якої позивача було притягнуто до адміністративної.
В обґрунтування позивних вимог позивач посилається на незгоду із застосуванням до нього адміністративного стягнення, оскільки постанова є необґрунтованою і незаконною. Так пристрій, яким інспектор здійснював вимірювання швидкості транспортного засобу не був опломбований, а також не монтованим і не розміщений по зовнішньому периметру дороги як мі не закріплений на однострої в порушення вимог ст. 40 Закону України «Про національну поліцію». Розгляд справи здійснено з процедурними порушеннями, оскільки прохання про відкладення розгляд справи інспектором було проігноровано.
Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача про те, що пристрій вимірювання швидкості транспортного засобу неправомірно був використаний у ручному режимі, а також нездійснення розгляду усного клопотання позивача під час розгляду інспектором справи. Також вважає, що поданий суду відеозапис імовірно не є безперервним та не містить електронного підпису.
Відповідачем – Департаментом патрульної поліції поданий відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні. У відзиві зазначив, що правопорушення є доведеним, а оскаржена постанова прийнята правомірно. Всі доводи скарги є безпідставними і не ґрунтуються на нормах законодавства.
В силу п.1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом, відповідно спірної постанови, 24.04.2025 о 16:52:58, у м. Підгородне, траса М30 958 км, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «TERRAIN» державний номерний знак НОМЕР_1 перевищив максимальну швидкість на ділянці дороги в зоні дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год», чим перевищив встановлене обмеження швидкості на 51 км/год, чим порушив п. 12.9.б.ПДР.Швидкість руху вимірювалась приладом TruCAM TC008376, у зв`язку з чим, постановою серії ЕНА № 4574541 від 24.04.2025 накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за ч. 4 ст. 122 КпАП України.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність і законність прийнятої постанови.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до п.8 ч.1 ст.23 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015р. №580-VIII (далі Закон №580-VIII), поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Як визначено ст.35 цього Закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993р. №3353-ХІІ, встановлюють "Правила дорожнього руху" (затв. постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 із змінами та доповненнями).
У силу положень ч.5 ст.14 Закону №3353-ХІІ, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За змістом п.п.1.3, 1.9 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія або ж бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до п. 12.9.б ПДР України, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-127, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до пункту «и» п. 30.3 ПДР.
Пункт 3.29 "Обмеження максимальної швидкості" ПДР України, забороняє рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові.
Положеннями ч.4 ст.122 КУпАП передбачена відповідальність водіїв транспортних засобів за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину і тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису або ж засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).
Згідно з ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. 
Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття спірної постанови серії ЕНА № 4574541 від 24.04.2025 стало перевищення водієм – ОСОБА_1 обмежень швидкості на ділянці дороги в зоні дії дорожнього знаку 3,29, тобто порушення вимог п.12.9 «б» ПДР України, що, у свою чергу, є вчиненням ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП.
Саме такий склад правопорушення зазначено у спірній постанові про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та було застосовано штрафні санкції, що передбачені ч.4 ст.122 КУпАП. При цьому, у складеній відповідачем постанові вказано серійний номер, а також назву технічного засобу, яким здійснювалося вимірювання швидкості руху керованого автомобіля - "TruCAM" (серійний номер ТС008376 та бодікамера).
Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, одними із основних доводів позивача фактично є неправомірність використання поліцейськими лазерного вимірювача швидкості руху "TruCAM" LTI 20/20 (використання його в ручному режимі).
Щодо цих доводів колегія суддів зазначає наступне.
Як передбачено ст.31 цього Закону, поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
За приписами ст.40 Закону №580-VIII, поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення:
1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;
2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз;
3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню;
4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння;
5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.
Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.
Отже норми ст. 40 Закону №580-VIII, жодним чином не зобов`язує органи поліції здійснювати закріплення технічних приладів, а передбачає лише таку можливість.
За технічними характеристиками лазерний вимірювач швидкості TruCам відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортних засобів в автоматичному режимі (без участі оператора).
Лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam ІІ LTI20/20 № ТС008376 має сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки, відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, наявного в матеріалах справи, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam ІІ LTI20/20 № ТС008376 є придатним до застосування.
Відтак, доводи позивача про відсутність доказів перевищення позивачем швидкості руху у межах населеного пункту, спростовані фіксацією і фотофіксацією приладу TruCam. При цьому ці докази є належними, достовірними та достатніми у розумінні статей 73, 75, 76 КАС України, а твердження позивача, про неналежність та недопустимість цих доказів є хибними.
Щодо доводів позивача про не здійснення розгляду відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає таке. Так матеріали справи містять відеозапис з бодікамер інспектора поліції, з якого не вбачається заявлення/подання клопотань ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи про адміністративне правопорушення, під час її розгляду, для отримання правової допомоги.
Таким чином доводи скаржника про порушення відповідачем процедури розгляду справи не підтверджені належними і допустимими доказами.
Стосовно тверджень скаржника про відсутність на наданому суду відповідачем відеозаписі цифрового підпису, що, на думку останнього, в силу приписів ст.74 КАС України, свідчить про його недопустимість, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Згідно ч.ч. 2-3 ст. 99 КАС України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, визначеному законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Таким чином, засвідченню електронним підписом підлягають тільки електронні копії електронних доказів.
Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" у разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.
Отже доводи скаржника про необхідність накладення відповідачем на поданий суду відеозапис електронний підпис є хибними.
Також скаржник помилково зазначає про неврахування судом правових позицій що викладені у судових рішеннях у справах №552/5608/20 та №454/2573/20, оскільки вони не є релевантними до спірних правовідносин, а рішення у них ухвалені у цивільних справах.
Підсумовуючи наведене, аргументи наведені в апеляційній скарзі вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.
В силу ч. 3 ст. 272 КАС України справи, визначені статтею 286 КАС не підлягають оскарженню в касаційному порядку.
Керуючись ст.ст. 286, 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року в адміністративній справі №183/4319/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення та відповідно до частини третьої статті 272 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш 

суддя Н.П. Баранник 

суддя А.А. Щербак