ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/284/25	
 	 	 	
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді Бонк Т.Б.,
Суддів Бойко С.М.,
Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Шатан Т.О.,
представники сторін: 
позивача: Лисенко С.Ю.,
відповідача 1: Жарський Т.В.,
відповідача 2, третьої особи: не з`явились,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" б/н від 14.11.2025 (вх. суду від 14.11.2025 №01-05/3334/25)
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 ( повне рішення складено 27.10.2025, суддя Неверовська Л.М.)
та на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 (повне рішення складено 28.10.2025, суддя Неверовська Л.М.)
у справі №909/284/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів", м. Дніпро
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігос", м. Івано-Франківськ
відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бейк Фуд Груп", 
м. Івано-Франківськ
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Реал Естейт Норд", м. Дніпро
про: визнання недійсним одностороннього правочину, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та стягнення 827 375,72 грн збитків

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви і рішень суду попередньої інстанції:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігос", Товариства з обмеженою відповідальністю "Бейк Фуд Груп" про визнання недійсним одностороннього правочину, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та стягнення завданих збитків (упущену вигоду) за період з 23.01.2025 по 31.03.2025 у розмірі 827 375,72 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії ТОВ "Лігос", які пов`язані з одностороннім розірвання договору є незаконними, а письмове повідомлення від 22.11.2024 (яке стало підставою для припинення речового права позивача) є одностороннім правочином, який позивач просить визнати недійсним з одночасним визнанням недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 29.01.2025 з ТОВ "Бейк Фуд Груп", оскільки ТОВ "Лігос" не мало прав щодо укладання такого договору за умови існуючих договірних відносин з позивачем.
Також як вказує позивач, ТОВ "Лігос" своїми діями по односторонній відмові від договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020 та блокуванню доступу позивачу до приміщення завдав ТОВ "Мед-Сервіс Львів", як законному орендарю приміщення, збитків за період з 23.01.2025 по 31.03.2025 у вигляді упущеної вигоди у розмірі 827375,72 грн, який був би отриманий при звичайному користуванню приміщенням.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Місцевий господарський суд констатував, що встановленими судом обставинами підтверджується факт порушення позивачем умов договору і частині передачі в суборенду частини нежитлового приміщення, тому в орендодавця (відповідача 1) були наявні підстави для припинення договору в односторонньому порядку.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним одностороннього правочину — письмового повідомлення ТОВ “Лігос” від 22.11.2024 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020. У решті позовних вимог відмовлено, так як такі є похідними вимозі про визнання недійсним одностороннього правочину.
Також Товариство з обмеженою відповідальністю "Лігос" звернулось до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 31 500 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігос" про ухвалення додаткового рішення задоволено. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігос" 31 500 грн (тридцять одну тисячу п`ятсот гривень) витрат на професійну правничу допомогу.
Суд першої інстанції, зазначивши, що сторонами встановлено фіксований розмір гонорару адвоката, дійшов висновку, що заявлені відповідачем 1 витрати на правничу допомогу є співмірними із складністю справи, обсягом наданих адвокатських послуг та виконаних робіт.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:
Не погодившись з судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" звернулось до Західного апеляційного господарського суду із апеляційними скаргами, у яких просить:
1) скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 року у справі № 909/284/23 та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі;
2) скасувати додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 року у справі № 909/284/25 та відмовити в задоволенні заяви ТОВ «ЛІГОС» про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі.
Скаржник стверджує, що суд першої інстанції не врахував те, що ТОВ «Лігос» листом від 23.02.2024 № 166 надало письмову згоду ТОВ «МЕД- СЕРВІС ЛЬВІВ» на передачу в суборенду частини приміщення площею 18,6 кв.м ФОП Гаврасюк Олегу Михайловичу.
Апелянт вважає, що з огляду на те те, що ФОП «Гаврисюк О.М., з яким було укладено Договір суборенди не відноситься до переліку осіб, зазначених у п. 2.8. Договору, частина приміщення була передана йому в суборенду від ТОВ «Мед-Сервіс Львів» виключно після отримання на це попередньої письмової згоди ТОВ «Лігос», як цього вимагає ст. 774 Цивільного кодексу України.

Щодо додаткового рішення у справі, то апелянт зазначає, що поза увагою місцевого господарського суду залишилось те, що поданий відповідачем 1 Договір про надання правничої допомоги та додаткові угоди містять лише загальні та абстрактні формулювання, що не дозволяє встановити: конкретний перелік фактично виконаних робіт; час, витрачений на кожен вид робіт; складність виконаних завдань; кваліфікацію осіб, які надавали послуги; результати наданих послуг.
На думку скаржника, заявлені відповідачем 1 витрати на правничу допомогу не співмірні зі складністю справи, витраченим часом адвоката, також у матеріалах справи відсутня детальна інформація про фактично надані адвокатом послуги відповідачу 1.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лігос" подало відзив на апеляційні скарги, у якому просить апеляційні скарги позивача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 та додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 у справі №909/284/25 залишити без змін.
Відповідач 1 наголошує, що позивач та ФОП Гарвасюк Олег Михайлович уклали Договір суборенди, у відповідності до якого, останньому було передано в суборенду частину об`єкта, що перебуває в оренді за Договором оренди нежитлового приміщення для здійснення роздрібної торгівлі комп`ютерами, периферійним устаткуванням, побутовою апаратурою та ремонту складних технічних засобів особистого вжитку, що суперечить вимогам п. 2.8. Договору оренди.
Крім цього, відповідач 1 вважає недобросовісною поведінку позивача, оскільки спірне приміщення було відчужене (08.04.2025) Товариству з обмеженою відповідальністю «Реал Естейт Норд», яке є афілійованим підприємством позивача. 
Відповідач 1 повідомив, що виконував дії, спрямовані на виконання мирової угоди, умови якої були узгоджені сторонами в усному порядку. У своє чергу, як зазначив, відповідач 1, позивач, всупереч таким домовленостям відмовився від поданої суду першої інстанції заяви про залишення позову без розгляду від 08.04.2025.

Рух справи в суді апеляційної інстанції:
Відповідно до Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14.11.2025 справу № 909/284/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бонк Т.Б., суддів Бойко С.М., Якімець Г.Г.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" б/н від 14.11.2025 (вх. суду від 14.11.2025 №01-05/3335/25) на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 у справі № 909/284/25.
Ухвалою апеляційного суду від 02.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" б/н від 14.11.2025 (вх. суду від 14.11.2025 №01-05/3334/25) на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 у справі № 909/284/25. Прийнято до спільного розгляду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" б/н від 14.11.2025 (вх. суду від 14.11.2025 №01-05/3334/25) та б/н від 14.11.2025 (вх. суду від 14.11.2025 №01-05/3335/25) на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 у справі №909/284/25 та на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 у справі № 909/284/25.
Процесуальний хід розгляду справи відображено у відповідних ухвалах суду та протоколах судового засідання.
Зокрема, ухвалою апеляційного суду від 17.03.2026 призначено справу № 909/284/25 до розгляду у судовому засіданні на 28.04.2026.
ТОВ «Реал Естейт Норд» подало суду клопотання, у якому просило здійснювати розгляд справи за наявними у справі матеріалами без її участі.
У судовому засіданні 28.04.2026 скаржник підтримав доводи апеляційних скарг, відповідач 1 заперечив такі доводи з підстав, викладених у відзиві на апеляційні скарги, сторони надали суду пояснення. Товариство з обмеженою відповідальністю "Бейк Фуд Груп", належним чином повідомлене про час і місце судового засідання, явки уповноваженого представника не забезпечило.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, вбачається, що:
13.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Лігос” (як орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" (як орендарем) укладено договір оренди нежитлового приміщення.
Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає в тимчасове оплатне володіння і користування, а орендар приймає по акту приймання-передачі нежитлове приміщення загальною площею 100,8 (сто цілих вісім десятих) кв.м, що складається з приміщення 1, приміщення 2, приміщення 3, що складають 78/100 (сімдесят вісім сотих) ідеальних часток приміщення магазину, розташованого за адресою: Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вул. Василя Стуса, буд. 13а для розміщення офісу, об`єкту надання послуг об`єктів торгівлі (в тому числі, аптечними та іншими товарами).
23.02.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" та ФОП Гарвасюком Олегом Михайловичем укладено договір суборенди, у відповідності до якого, останньому було передано в суборенду частину об`єкта, що перебуває в оренді за договором оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020, площею 18,6 кв.м. для здійснення роздрібної торгівлі комп`ютерами, периферійним устаткуванням, побутовою апаратурою та ремонту складних технічних засобів особистого вжитку.
Письмовим повідомленням від 22.11.2024, ТОВ “Лігос” повідомило ТОВ "Мед-Сервіс Львів", що відмовляється від договору оренди у зв`язку з використанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 100,9 кв.м., що складає 78/100 ідеальних часток магазину, розташованого за адресою м. Івано-Франківськ, вул. В. Стуса, 13а (надалі - Об`єкт) для здійснення інших видів діяльності, ніж визначені Сторонами в Договорі оренди, а також у зв`язку з допущенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" халатної поведінки, яка не тільки створила загрозу пошкодженню Об`єкта, але й фактично призвела до пошкодження Об`єкта. Договір оренди вважається припиненим через 30 (тридцять) днів після направлення даного письмового повідомлення Товариством з обмеженою відповідальністю “Лігос” на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" згідно реквізитів, вказаних у договорі оренди. Дане письмове повідомлення є підставою для звільнення Об`єкта Товариством з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" через 30 (тридцять) днів після його направлення, а також підставою для підписання сторонами акту приймання-передачі нежитлового приміщення, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" повертає об`єкт Товариству з обмеженою відповідальністю “Лігос”. Дане письмове повідомлення є одностороннім правочином.
29.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Лігос” та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бейк Фуд Груп" укладено договір оренди нежитлового, об`єктом якого є нежитлове приміщення загальною площею 100,8 (сто цілих вісім десятих) кв.м, що складається з приміщення 1, приміщення 2, приміщення 3, що складають 78/100 (сімдесят вісім сотих) ідеальних часток приміщення магазину, розташованого за адресою: Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вул. Василя Стуса, буд. 13а.
На підставі вказаного договору, право користування вказаним нежитловим приміщенням зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.01.2025, індексний номер: 76870419.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігос", Товариства з обмеженою відповідальністю "Бейк Фуд Груп" про: 1) визнання недійсним одностороннього правочину; 2) визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, укладеного між ТОВ "Лігос" та ТОВ "Бейк Фуд Груп"стягнення завданих збитків (упущену вигоду) за період з 23.01.2025 по 31.03.2025 у розмірі 827 375,72 грн.
08.04.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лігос" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Реал Естейт Норд” укладено договір купівлі-продажу від року № 675, відповідно до п. 1 якого, ТОВ "Лігос" (продавець) передав (продав), а ТОВ "Реал Естейт Норд” (покупець) прийняв у власність (купив) нежитлове приміщення магазину (з усіма його приналежностями, у тому числі інженерними мережами та комунікаціями), яке знаходиться на першому поверсі за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Василя Стуса, 13а.
Право власності на зазначений об`єкт 08.04.2025 зареєстровано за новим власником – Товариством з обмеженою відповідальністю "Реал Естейт Норд” (ідентифікаційний код юридичної особи: 42339671).
08.04.2025 позивач подав суду першої інстанції заяву про залишення позову без розгляду, яку в подальшому відкликав.

При перегляді рішень місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась таким:
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.
Способи захисту цивільного права чи інтересу – це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.12.2025 у справі № 924/3/25, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Верховний Суд зазначав, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 09.12.2025 у справі № 924/3/25, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
Як було зазначено вище, у цій справі, позивач звернувся до суду, зокрема, з позовними вимогами про визнання недійсним одностороннього правочину – письмового повідомлення ТОВ «Лігос» про розірвання Договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020 та визнання недійсним договору оренди цього ж нежитлового приміщення, укладеного між відповідачами.
За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Статтею 203 вказаного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Судами у цій справі встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю “Лігос” та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бейк Фуд Груп" укладено договір оренди, об`єктом якого є нежитлове приміщення загальною площею 100,8 (сто цілих вісім десятих) кв.м, що складається з приміщення 1, приміщення 2, приміщення 3, що складають 78/100 (сімдесят вісім сотих) ідеальних часток приміщення магазину, розташованого за адресою: Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вул. Василя Стуса, буд. 13а.
На підставі цього договору, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Бейк Фуд Груп" в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право користування таким нежитловим приміщенням.
Також, як встановлено апеляційним судом, під час розгляду справи в суді першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лігос" відчужило Товариству з обмеженою відповідальністю "Реал Естейт Норд" спірне нежитлове приміщення магазину (з усіма його приналежностями, у тому числі інженерними мережами та комунікаціями), яке знаходиться на першому поверсі за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Василя Стуса, 13а. 
Колегія суддів зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту в даному випадку не є ефективним та не призведе до відновлення його права користування нерухомим майном як орендаря.
У постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17 вказано, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.11.2023 у справі № 513/879/19 дійшла до такого висновку: «Позивач, якому належить на праві користування земельна ділянка (право користування як вид речових прав на чуже майно, стаття 395 ЦК України), має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України), а отже згідно зі статтею 391 ЦК України (глава 29) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном, зокрема, шляхом пред`явлення негаторного позову».
Апеляційний суд зауважує, що спірне нежитлове приміщення було передано в оренду відповідачу 2, відчужене третій особі та на таке приміщення зареєстровано право користування за відповідачем 2, тому задоволення судом позову у цій справі не відновить право позивача як орендаря, не слугуватиме підставою для внесення змін до Державного реєстру речових прав.
Отже, враховуючи те, що спірне нежитлове приміщення належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Реал Естейт Норд" та на праві користування (оренди) відповідачу 2, то задоволення судом позовних вимог у цій справі не забезпечить позивачу як орендарю його права на користування спірним нежитловим приміщенням.
Апеляційний суд вказує, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у цій справі, проте не врахував, що відмовити у позові слід було саме через обрання позивачем неналежного способу захисту, що в такому випадку унеможливлює розгляд позовних вимог по суті спору.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частин 1, 3 статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Судові витрати – це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).
Згідно з ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Заразом, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Як встановлено судом першої інстанції, 11.11.2024 між Адвокатським об`єднанням “Юридична компанія “Лігал Групп” як об`єднанням та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігос" як клієнтом укладено договір про надання правничої допомоги та здійснення представництва №Д24-11-08.
Згідно п. 1.1. договору, в порядку та умовах, визначених цим договором, об`єднання зобов`язується надати клієнту правничу допомогу в рамках будь-яких справ, що стосуються діяльності клієнта, зокрема, з питань здійснення захисту, представництва, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню.
Згідно укладеної між сторонами додаткової угоди №1 від 24.03.2025 до договору №Д24-11-08 від 11.11.2024, ТОВ "Лігос" як клієнт, на підставі договору про палання правової допомоги та здійснення представництва Д24-11-08 від 11.11.2024 доручає та уповноважує Адвокатське об`єднання “Юридична компанія “Лігал Групп” як об`єднання, в порядку та на умовах, визначених договором, без будь-яких обмежень повноважень, з врахуванням всіх прав та обов`язків клієнта, доручає об`єднанню:
1. Підготовка відзиву та інших процесуальних документів у справі №909/284/25, представництво інтересів Клієнта у всіх судових засіданнях у суді першої інстанції у справі №909/284/25.
2. Загальна вартість наданих послуг становить 31 500,00 грн (тридцять одна тисяча п`ятсот гривень).
3. Оплата наданих послуг здійснюється, шляхом безготівкового перерахунку.
Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг №4 від 24.03.2025 по договору про надання правничої допомоги та здійснення представництва №Д24-11-08 від 11.11.2024, об`єднанням надано клієнту комплекс послуг, які оцінюються за вартістю послуг згідно прайс-листа об`єднання, в тому числі: підготовка відзиву та інших процесуальних документів у справі № 909/284/25, представництво інтересів клієнта у всіх судових засіданнях у суді першої інстанції, вартість — 31 500 грн.
Згідно платіжної інструкції № 16363 від 27.03.2025, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лігос" сплатило Адвокатському об`єднанню “Юридична компанія “Лігал Групп” 31 500 грн.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі "East / West Alliance Limited" проти України"), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в т.ч. впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини четверта статті 126 ГПК).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано до суду клопотання про зменшення заявлених відповідачем 1 витрат на правничу допомогу.
Апеляційний суд бере до уваги, що у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.22.2022 у справі №922/1964/21.
Колегія суддів вказує, що місцевий господарський суд помилково не взяв до уваги заперечення позивача щодо заявлених відповідачем 1 витрат, адже заявлений відповідачем 1 розмір витрат є неспівмірним зі складністю судової справи, обсягом та складністю цієї послуги, позаяк спір у цій справі є незначної складності, не містить проблем у правозастосуванні. Відзив на позовну заяву не містить викладення позиції адвоката щодо проблем правозастосування у спірних правовідносинах, зміст відзиву зводиться до викладення вже існуючих правових позицій Верховного Суду та до викладення фактичних обставин цієї справи, що мають значення для правильного її вирішення. 
Крім відзиву на позовну заяву, відповідачем 1 було подано також заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач 1 повідомив суд першої інстанції про дії, які вживались сторонами для мирного врегулювання спору, з поданих заперечень не вбачається, що складення таких потребувало значного часу. Щодо нормативно-правової бази у запереченнях, то адвокат у поданій заяві по суті справи наводить статті Цивільного процесуального кодексу України та матеріали справи не містять доказів додаткового комплексного та всестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин.
З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що заявлений відповідачем 1 до стягнення розмір його витрат на оплату послуг з професійної правничої допомоги (31 500,00 грн) є завищеним, не відповідає критерію дійсності його розміру.
Отже, враховуючи наявність клопотання позивача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, керуючись критеріями, визначеними частиною четвертою статті 126 ГПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігос" про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі та така підлягає частковому задоволенню, а саме: розмір витрат відповідача 1 на оплату послуг з професійної правничої допомоги слід зменшити на 50% - до 15 750 гривень.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг.
Відповідно до ч.1 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез?ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду зазначає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 підлягає зміні, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 у справі № 909/284/25 частковому скасуванню.
Згідно з ст. 129 ГПК України сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 – залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 у справі № 909/284/25 – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Резолютивну частину рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 у справі № 909/284/25 – залишити без змін.
3. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів" на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 – задоволити частково.
4. Додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 у справі № 909/284/25 частково скасувати. Прийняти нове судове рішення.
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігос" від 06.10.2025 (вх. № 8731/25 від 07.10.2025) про ухвалення додаткового рішення – задоволити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс Львів", вул. Панікахи, буд. 28А, м. Дніпро, 49000 (ідентифікаційний код 34903875) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігос", вул. Вовчинецька, буд.192, м. Івано-Франківськ, 76018 (ідентифікаційний код 20547427) 15 750 (п`ятнадцять тисяч сімсот п`ятдесят грн) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
5. Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції – покласти на скаржника.
6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
7. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

суддя С.М. Бойко

суддя Г.Г. Якімець