ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21175/21 Суддя (судді) першої інстанції: Каленюк Жанна Василівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В.В.,
суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про:
визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні;
зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.11.2018 по 19.07.2021.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.05.2025 позов задоволено частково:
визнано протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби;
стягнуто з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 8 875,02 грн (вісім тисяч вісімсот сімдесят п`ять грн 02 коп.);
у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Доводи позивача обґрунтовані тим, що загальний відсоток невиплачених сум при звільненні становить 10,21%, а не 1,47%, як помилково вказав суд першої інстанції.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу в частині стягнення з нього сум середнього заробітку, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Відповідач вважає, що підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 117 Кодексу Законів про працю України немає, так як після звільнення позивача зі служби протягом 2 років не було спору щодо виплачених при звільненні сум. Крім того, на військовослужбовців не поширюються приписи Кодексу Законів про працю України. Також, відповідач вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційних скарг, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у Центральному управлінні безпеки військової служби Збройних Сил України. Наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 09.11.2018 № 600 полковника ОСОБА_1 , начальника відділу бойової підготовки та організації служби пожежно-рятувальних підрозділів пожежної безпеки Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас на підставі пп. «б» (за станом здоров`я) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а наказом Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України від 26.11.2018 № 244 виключено зі списків особового складу та видів забезпечення з 26.11.2018.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2020 у справі № 640/5254/20, яке згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 28.08.2020, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено:
визнано протиправною бездіяльність Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби;
зобов`язано Центральне управління безпеки військової служби Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби..
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.04.2021 у справі № 640/5227/20, яке згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 12.05.2021, позовні вимоги задоволено:
визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року;
зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, код 22990368) нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року та надати довідку з помісячним розрахунком індексації з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2022 у справі № 640/4193/21, яке набрало законної сили за наслідком апеляційного перегляду 17.08.2022, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено:
визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03049, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, код ЄДРПОУ 22990368) щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;
зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (03049, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.11.2018 по 12.02.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».
Відповідно до листа відповідача від 16.05.2025 №305/1944 позивачу на виконання вказаних судових рішень в лютому 2021 року та жовтні 2022 року здійснено нарахування в розмірі: 4 503,21 грн (справа № 640/5227/20), 26 714,80 грн (справа № 640/5254/20) та 506 142,33 грн (справа № 640/4193/21).
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 8 875,02 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (1,47% від 603 742,60 грн).
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Щодо тези апеляційної скарги відповідача про пропуск строку звернення з даним позовом, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами частин 1-3, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч. 2 ст. 122 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу Законів про працю України, в редакції на час виплати грошового забезпечення позивача на виконання судових рішень, (далі - КЗпП України) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Висновок щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні викладено в постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 240/532/20, зокрема, установлений у ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, у межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина 5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Виходячи із викладених правових позицій, колегія суддів зазначає, що з цим позовом до суду позивач мав звернутися в місячний строк з моменту, коли дізнався (мав дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Вказаний висновок відповідає, правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 21.11.2024 у справі № 620/9315/23, від 30.01.2025 у справі № 320/26833/23, від 28.03.2025 у справі № 360/572/21.
Як встановлено вище, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні в частині виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду проведений 19.07.2021.
Позивач з адміністративним позовом звернувся до суду 27.07.2021.
Відтак, звертаючись із адміністративним позовом, позивач дотримав місячний строк звернення до суду, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє тезу апеляційної скарги щодо недотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом.
Щодо тези апеляційної скарги про неможливість застосування приписів КЗпП України до даного спору, колегія суддів зазначає наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
За приписами статтею 1-2, ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частин 2 та 3 ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Керуючись п. 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Так, дійсно, Законом № 2011-XII і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані. Відтак, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116 - 117 КЗпП України, що відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, викладеному в постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18, від 05.03.2021 у справі № 120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 22.04.2021 у справі № 620/828/20, від 08.09.2022 у справі № 640/4896/20 та інших.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця є обґрунтованими та протилежну тезу відповідача колегія суддів не бере до уваги.
Щодо суті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.03.2020 в справі № 140/2006/19, від 16.07.2020 в справі № 400/2884/18, від 04.09.2020 в справі № 120/2005/19-а, від 05.03.2021 в справі № 120/3276/19-а, від 31.03.2021 в справі № 340/970/20, від 13.10.2021 в справі № 580/1790/20, від 21.10.2021 в справі № 640/14764/20, від 26.01.2022 у справі № 240/12167/20.
Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачу (у зв`язку зі звільненням) індексації грошового забезпечення на загальну суму 4 503,21 грн.
Як встановлено вище, позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 26.11.2018. Недоотриману частину грошового забезпечення в сумі 4 503,21 грн позивачу перераховано на картковий рахунок на виконання рішення суду - 19.07.2021.
Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 19.07.2021.
Спірну індексацію грошового забезпечення відповідач виплатив позивачу на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.04.2021 у справі № 640/5227/20, після чого останній звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП України.
Отже, у зв`язку з несвоєчасним проведення розрахунку при звільненні на відповідача покладено обов`язок щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує наступне.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).
Відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Абзацом 3 п. 3 розділу ІІІ Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Підпунктом «б» п. 4 розділу ІІІ Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Відповідно до п. 5 розділу VI Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Як встановлено п. 8 розділу VI Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про середньоденне грошове забезпечення від 16.05.2025 № 305/331 розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби, що передували місяцю його звільнення становило 38 164 грн - у вересні 2018 року - 19 082 грн та 19 082 грн - у жовтні 2018 року.
Кількість календарних днів служби позивача у вересні - жовтні 2018 року становила 61 день.
Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці, що передували місяцю його звільнення зі служби складає 625,64 грн (38 164 грн/61 дня).
Час затримки розрахунку при звільненні, за період з 27.11.2018 (наступний день після виключення зі списків частини) по 18.07.2021 становить 965 днів.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.11.2018 по 18.07.2021 становить 603 742,60 грн (625,64 грн х 965 днів).
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Лінгвістичне тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за період до 19.07.2022 виплачується в розмірі прямо пропорційному розміру невиплачених звільненому працівникові сум.
Як не заперечується сторонами у справі, позивачу під час звільнення було виплачено грошове забезпечення у загальній сумі 274 144,74 грн.
На виконання рішень судів про виплату індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні відпусток позивачу виплачено 31 218,01 грн (4 503, 21 грн індексації грошового забезпечення+26 714,80 грн грошової компенсації за невикористані дні відпусток).
Нараховані на дату виплати індексації суми становлять 305 362,75 грн (100%), а індексація у сумі 4 503,21 грн - 1,47% від виплачених сум.
Отже частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат становить 1,47%.
Враховуючи наведені розрахунки, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні період, виходячи з принципу пропорційності становить 8 875,02 грн (1,47% від 603 742,60 грн).
Колегія суддів не бере до уваги тезу апеляційної скарги позивача, що суд першої інстанції помилково не врахував до розрахунку 8,75% частки невиплачених сум, що припадає на компенсацію за невикористані дні відпусток, так як рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2022 у справі № 640/4193/21 вказане питання вже вирішено на користь позивача.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вказав на наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині, а доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, тому що не спростовують висновки суду першої інстанцій та були оцінені судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині.
Керуючись статтями 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко