П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/18990/25	

Перша інстанція: суддя Аракелян М.М.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача–Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 у справі № 420/18990/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, –

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом у якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на корить ОСОБА_1 , середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку, нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 у розмірі 164840 грн. 79коп. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року по справі № 420/10901/24 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 31.12.2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2022 року по 19.05.2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 за період з 24.10.2019 по 19.05.2022 індексацію-різницю грошового забезпечення, відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. Оскільки добровільно ВЧ НОМЕР_1 рішення суду не виконала, позивач звернулася до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 07.11.2024 було відкрито виконавчі провадження № 76494029, № 76494272, №76493895, № 76493751. Крім того, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року встановлено судовий контроль за виконанням рішення. 16.05.2025 як вбачається з виписки відповідач сплатив позивачу на виконання судового рішення перерахунок грошового забезпечення у сумі 25 432.70 грн. 11.06.2025 як вбачається з виписки (копія додається) відповідач сплатив позивачу на виконання судового рішення перерахунок грошового забезпечення у сумі 3 644.50 грн. Однак, разом з відповідними виплатами позивачу не було сплачено відповідачем середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні.
Така бездіяльність на думку позивача є протиправною.
17.07.2025 відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволені позовних вимог та зазначає, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України. Тобто, звернення до суду з позовною вимогою стягнути середній заробіток з військової частини за несвоєчасний розрахунок з військовослужбовцем при звільненні обмежений місячним строком з дня проведення з останнім остаточного розрахунку. При чому, таке обмеження ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012. Остаточній розрахунок з позивачем був проведений 19.05.2022, коли ОСОБА_1 була виключена зі списків військової частини НОМЕР_1 , то строк для звернення з відповідним позовом становить 1 місяць, як слідує з рішення Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду по справі №240/532/20, та на даний час вже сплинув, при цьому позивачем не надано відповідних клопотань про поновлення строку та жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску. Ускладнення виконання до цього часу рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 по справі №420/10901/24 пов`язане з об`єктивними факторами: відсутністю в державному бюджеті асигнувань для забезпечення виконання судових рішень за КЕКВ 2800 “Інші поточні видатки”, недофінансуванням Військової частини НОМЕР_1 , тривалим терміном безспірного списання органами державної казначейської служби за вимогою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за виконавчими провадженнями, відкритими за ініціативою ОСОБА_1 та не пов`язане з волевиявленням командування Військової частини НОМЕР_1 , яке здійснює всі необхідні дії з метою виконання вказаного судового рішення. Вказане підтверджується звітом про виконання судового рішення від 04.03.2025 по справі №420/10901/24 та заявою про продовження процесуального строку подання звіту про виконання судового рішення від 14.06.2025 та відповідними ухвалами Одеського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 та від 26.06.2025. Позивач не надає до позову ніяких підтверджень звернення до Відповідача з вимогою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку, лише зазначає, що: “разом з відповідними виплатами Позивачу не було сплачено Відповідачем середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні”. Враховуючи відсутність будь-яких доказів звернення Позивача до Відповідача з вимогою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку з 19.07.2022 по 17.01.2023, зазначаємо, що ніяких активних дій, пов`язаних з пред`явленням вимоги про виплату середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 не здійснювала ні з часу виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 , ані з моменту набрання законної сили рішенням суду по справі №420/10901/24.

Короткий зміст рішення та мотиви суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 09.03.2026 у справі № 420/18990/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у вигляді не нарахування та невиплати з 19.05.2022 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 11.06.2025 ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на корить ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку, нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, у розмірі 120282(сто двадцять тисяч двісті вісімдесят дві)грн. 24 коп.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовив.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням наведеного розміру середньоденного заробітку, середній заробіток з 19.05.2022 по 18.07.2022 за 61 календарних днів складає 30070,56грн., з 19.07.2022 по 17.01.2023 за шість місяців (183 календарних дня) – 90211,68грн., загальний розмір – 120282,24грн.
В свою чергу, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за вказаний період, який підлягає виплаті позивачу, суд зазначив, що згідно висновків Верховного Суду у постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а та від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, запропонований у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий.
Підсумовуючи викладене, враховуючи критерії, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, у контексті обставин цієї справи, суд врахував, що середній заробіток за проміжок часу з 19.05.2022 року по 18.07.2022 року не є значно більшим розміру виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні, підстави для зменшення розміру відшкодування відсутні. 
Таким чином, на користь позивача підлягає виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2022 року по 18.07.2022 року, з 19.07.2022 року по 17.01.2023 року за шість місяців у сумі 120282,24грн., з відрахуванням податків та зборів

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник Військової частини НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин принципи справедливості та пропорційності, адже прийняте рішення без застосування даних принципів передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допустив стягнення з військової частини очевидно неспівмірної суми;
- ОСОБА_1 мала звернутися з відповідним позовом протягом 3 місяців з моменту набрання законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 у справі №410/10901/24, а саме – 03.10.2024, тобто не пізніше 03.01.2025, однак суд першої інстанції не дослідив зазначене питання, прийняв позовну заяву, подану з порушенням строків (13.06.2025) до розгляду та проігнорував доводи позивача, викладені у відзиві.

Обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 проходила військову службу 24.10.2019 року по 19.05.2022 року у Військовій частині НОМЕР_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 року у справі № 420/10901/24:
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 31.12.2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат;
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат;
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2022 року по 19.05.2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат;
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 за період з 24.10.2019 по 19.05.2022 індексацію-різницю грошового забезпечення, відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
На виконання вказаного рішення суду 16.05.2025 на особистий рахунок позивача перераховано 25432,70 грн. ГЗ в/сл за перiод з 29.01.20 по 19.05.22 (а.с.21-22) та 11.06.2025 перераховано 3644,50 грн. ГЗ в/сл у за перiод з 29.01.20 р. по 19.05.22 (а.с.23).
Позивач зазначає, що оскільки в день її звільнення належна сума грошового забезпечення виплачена не була, остаточний розрахунок проведено 16.05.2025 та 11.06.2025, то відповідачем затримано розрахунок при її звільненні, що є протиправним.
Вважаючи, що повний розрахунок відповідачем було проведено із порушенням встановлених строків, позивач звернулася до суду із даним позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.
Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.
Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа №240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа №340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа №826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа №824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа №2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі №1.380.2019.005781.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Суд зазначає, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати їй грошового забезпечення з урахуванням норм абз.2 ч.3 ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Суд зауважує, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
За висновком Верховного Суду у вказаних справах, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст.117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ, так і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на дві частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.
Як вже встановлено судом першої інстанції, позивача виключено зі списків військової частиниА4362 – 19.05.2022.
У справі №420/10901/24 встановлено, що відповідачем протиправно не виплачено позивачу грошове забезпечення та індексацію з 29.01.2020 р. по 19.05.2022р.
Так, у справі, що розглядається, позивачка просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2022 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 11.06.2025 (з урахуванням шестимісячного обмеження з 19.07.2022).
З урахуванням викладеного, періодом затримки розрахунку є: з 19.05.2022 по 18.07.2022 (підлягає застосуванню редакція ст. 117 КЗпП України до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), з 19.07.2022 по 11.06.2025 (підлягає застосуванню редакція ст.117 КЗпП України після набрання чинності Законом № 2352-ІХ, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Саме таку позицію щодо порядку обчислення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку висловив Верховний Суд в своїй постанові від 15.02.2024 у справі №420/11416/23.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Керуючись абз.1-3 п. 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Встановлено, що п. 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п.8 вказаного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці служби, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки відповідача №833/753 від 18.03.2024 року(а.с.24-25) середньоденне грошове забезпечення (з урахуванням виплат у квітні та травні 2022 року) позивача становить 492,96 грн (квітень 14 976,23 грн.+травень 9178,98 грн.)/49 к.д.=492,96грн.) 
Що стосується періоду затримки, враховуючи наведені висновки суду, період затримки розрахунку з 19.05.2022 по 18.07.2022 складає 61 к.д., з 19.07.2022 по 11.06.2025 за шість місяців складає 183 календарних днів, тобто, загалом 244 дні.
З урахуванням наведеного розміру середньоденного заробітку, середній заробіток з 19.05.2022 по 18.07.2022 за 61 календарних днів складає 30070,56грн., з 19.07.2022 по 17.01.2023 за шість місяців (183 календарних дня) – 90211,68грн., загальний розмір – 120 282,24 грн.
Колегія суддів також враховує, що у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При цьому, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум (після 19.02.2022) принципу співмірності.
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне застосувати в межах цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Апеляційним судом встановлено, що при виключенні зі списків Військової частини НОМЕР_1 , розмір належних позивачеві при звільненні виплат, які були виплачені, складав 9178,98 грн.
Натомість, на думку колегії суддів, позивач на день виключення зі списків особового складу мав отримати грошове забезпечення, яке б включало в себе частину невиплаченого грошового забезпечення в сумі 29 077,20 грн., яка була виплачена на виконання судового рішення по справі № № 420/10901/24, тобто мало бути виплачено 38 256,18 грн. (9178,98 грн + 29 077,20 грн).
Відсоткове співвідношення спірної суми у даній справі до загальної суми виплати розраховується, виходячи з такого розрахунку:
(29 077,20 х 100% / 38 256,18 = 76 %).
Виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача здійснити обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку таким чином:
244 дні х 492,96 грн = 120 282,44 грн х 76 % = 91 414,50 грн, що становить 76 % суми виплати, яка мала бути нарахована на день звільнення зі служби.
Враховуючи викладене, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням пропорційного розрахунку від розміру усіх належних звільненому працівникові сум у розмірі 91 414,50 грн.
Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте визначаючи розмір відшкодування судом не було застосовано принципи розумності, справедливості та пропорційності, чим не забезпечено справедливий баланс інтересів сторін.
При цьому, доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду із адміністративним позовом апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає відшкодуванню звільненому працівнику на підставі статті 117 КЗпПУ, за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (грошовим забезпеченням), а відтак строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного середнього заробітку обмежується місячним строком, передбаченим частиною 5 ст.122 КАС України.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, що наведена у постановах від 25.02.2021 у справі №240/5092/20, від 11.03.2021 у справі №560/3338/19, від 15.07.2021 у справі №300/2782/20, від 07.02.2023 у справі №480/2878/22, від 18.05.2023 у справі №420/9651/22, від 29.06.2023 у справі №640/13028/21 та від 30.11.2023 у справі №640/22951/21.
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду, що встановлений ч.5 ст.122 КАС України, з моменту, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Матеріалами справи, що розглядається підтверджується, що відповідач виплатив позивачу грошове забезпечення на виконання рішення суду у справі № 420/10901/24 – 11.06.2025.
Тобто остаточний розрахунок із звільненим працівником було проведено 11.06.2025, і саме з цього часу для позивача розпочався відлік місячного строку звернення до суду із вимогами про відшкодування середнього грошового забезпечення за період затримки розрахунку.
При цьому, до суду із адміністративним позовом позивач звернувся 13.06.2025, тобто в межах місячного строку, що встановлений ч.5 ст.122 КАС України з дня остаточного з ним розрахунку.
Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 знайшли часткове підтвердження в ході апеляційного перегляду. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є підставами для скасування судового рішення.
Згідно з ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи та надав їм юридичну оцінку по суті справи, однак дійшов помилкових висновків в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є підставою для зміни резолютивної частини рішення. 
Керуючись статтями 308, 309, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 у справі № 420/18990/25 – змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини в новій редакції:
«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку, нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, у розмірі 91 414,50 грн (дев ‘яносто одна тисяча чотириста чотирнадцять) грн 50 коп.».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 у справі № 420/18990/25 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	А.Г. Федусик   Г.В. Семенюк