Справа № 569/16144/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 року 
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - Тимощука О.Я.,
при секретарі – Ковальчук О.Б.,
за участю позивачки – ОСОБА_1 ,
представника позивача – адвоката Філатової А.В.,
відповідача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – адвоката Пархомчук В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що 19 травня 2016 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2024 року у справі № 569/10637/24.
Зазначає, що у період шлюбу, 19 листопада 2018 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення відповідачем було придбано земельну ділянку площею 0,1329 га, кадастровий номер 5610100000:01:009:0166, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, вказує, що на території цієї земельної ділянки розміщено приміщення складу мінеральних добрив площею 334 кв. м, яке, на її думку, також є спільною власністю сторін.
Вважає, що спірне майно було набуте у період шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності.
У зв`язку з цим, просить суд здійснити поділ майна - земельної ділянки несільськогосподарського призначення та об`єкта нежитлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину об`єкта нежитлової нерухомості — приміщення складу мінеральних добрив площею 334 кв. м; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 5610100000:01:009:0166 площею 0,1329 га; стягнути з відповідача судові витрати.
03.12.2025 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача – адвокатом Пархомчук В.В. подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити повністю. Зазначає, що приміщення складу мінеральних добрив, площею 334 кв.м. було набуте відповдіачем у власність до укладення шлюбу з позивачкою, а саме 11 листопада 2014 року на підставі договору купівлі-продажу приміщення складу.
Щодо земельної ділянки представник відповідача зазначає, що хоча вона й була придбана у період шлюбу, однак не за спільні кошти подружжя і не як самостійний сімейний актив, а для забезпечення використання та обслуговування належного йому на праві особистої приватної власності складу. У відзиві також зазначено, що право власності на склад було зареєстроване за відповідачем ще до шлюбу, а земельна ділянка має функціональний зв`язок із цим об`єктом нерухомості.
У подальшому, сторона відповідача заявила клопотання про допит свідка ОСОБА_4 для підтвердження того факту, що відповідач ОСОБА_5 придбав спірну земельну ділянку для забезпечення використання та обслуговування належного йому нежитлового приміщення складу, за свої особисті кошти.
Сторона позивача заявила клопотання про допит свідка – матері позивачки, ОСОБА_6 в підтвердження участі позивачки у веденні господарської діяльності відповідача та надання останньою коштів подружжю на придбання спірної земельної ділянки.
Позивачка та її представник – адвокат Філатова А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просять їх задоволити.
Відповідач та його представник – адвокат Пархомчук В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просять в їх задоволенні відмовити.
Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові докази у справі, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 19 травня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2024 року у справі № 569/10637/24 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 15 серпня 2024 року.
Згідно з договором купівлі-продажу приміщення складу від 11 листопада 2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на приміщення складу мінеральних добрив площею 334 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 11 листопада 2014 року.
Отже, приміщення складу мінеральних добрив було набуте відповідачем до укладення шлюбу з позивачкою.
Судом також встановлено, що 19 листопада 2018 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбано земельну ділянку несільськогосподарського призначення, кадастровий номер 5610100000:01:009:0166, площею 0,1329 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Зі змісту договору купівлі-продажу земельної ділянки та витягу з Державного земельного кадастру вбачається, що цільове призначення спірної земельної ділянки — для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, а саме для реконструкції складу під цех із виробництва стінових блоків з місцевої сировини та первинної обробки лісоматеріалів.
Таким чином, за своїм цільовим призначенням спірна земельна ділянка безпосередньо пов`язана з використанням та обслуговуванням розташованого на ній об`єкта нежитлової нерухомості — складу мінеральних добрив, який належав відповідачу на праві особистої приватної власності до укладення шлюбу.
16.06.2026 року у судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_4 . Свідок пояснив, що в серпні 2018 року особисто передав відповідачу в позику 7 500 доларів США для придбання земельної ділянки, на якій розміщений склад відповідача. На підтвердження отримання коштів відповідач написав розписку. За показаннями свідка, на початку 2025 року відповідач повернув йому суму позики, після чого свідок передав відповідачу оригінал розписки. У свідка залишилася її копія, яку він надав для суду.
18.06.2026 року у судовому засіданні допитано в якості свідка матір позивачки - ОСОБА_6 . Свідок повідомила, що надавала позивачці кошти та, на її переконання, позивачка брала участь у веденні господарської діяльності відповідача і сприяла придбанню та утриманню спірного майна. Показання свідка зводилися до підтвердження загальної фінансової й побутової підтримки позивачки та її участі в діяльності відповідача.
Оцінка суду та мотиви прийнятого рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Згідно з частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).
Презумпція спільності майна подружжя є спростовною. Вона не звільняє суд від обов`язку встановити джерело коштів, мету набуття майна та інші істотні обставини. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зазначила, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 сформулював висновок, що сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення його до спільної сумісної власності, якщо встановлено його придбання за особисті кошти одного з подружжя.
Щодо приміщення складу мінеральних добрив, площею 334 кв. м суд зазначає, що право власності відповідача на цей об`єкт виникло та було зареєстроване 11 листопада 2014 року, тобто до укладення шлюбу з позивачкою. Отже, склад є особистою приватною власністю відповідача відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України.
Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, для зміни правового режиму майна, набутого до шлюбу, необхідно довести не лише участь другого з подружжя у його утриманні або господарській діяльності, а й істотне збільшення його вартості та причинний зв`язок такого збільшення з відповідними затратами.
Позивачка не надала доказів первісної та кінцевої вартості складу, виконання конкретних робіт з його реконструкції чи поліпшення, вартості таких робіт, придбання матеріалів, внесення коштів або істотного збільшення вартості об`єкта саме внаслідок спільних затрат подружжя чи затрат позивачки. Показання її матері про загальну допомогу позивачці та її участь у справах відповідача цих обставин не доводять.
Посилання на договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, від 19 червня 2017 року також не змінює правового режиму складу, оскільки цей договір не є правочином, на підставі якого відповідач набув спірний склад, та не підтверджує придбання його за спільні кошти подружжя.
Щодо земельної ділянки суд установив, що її придбано 19 листопада 2018 року, тобто у період шлюбу. Водночас відповідач надав послідовні та взаємоузгоджені докази того, що кошти для її придбання він одержав за договором позики, укладеним особисто ним, для забезпечення використання належного йому до шлюбу об`єкта нежитлової нерухомості. 
Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка є повідомленням про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює кожний доказ окремо та у сукупності з іншими доказами, зокрема перевіряє його належність, допустимість, достовірність і достатність.
Суд бере до уваги показання свідка ОСОБА_4 , оскільки вони стосуються безпосередньо відомих йому обставин передання коштів, мети позики та її повернення. Вони є послідовними, конкретними та узгоджуються з копією розписки, у якій зазначено відповідача як позичальника, суму коштів і мету їх одержання. Копія розписки оцінюється не відокремлено, а разом із безпосередніми показаннями особи, яка стверджує про передання коштів та пояснила причину відсутності в неї оригіналу документа.
Позивачка не була стороною цих правовідносин, а доказів того, що одержані кошти були використані в інтересах сім`ї або що вона брала участь у їх поверненні, суду не подано.
Частина 3 ст. 61 СК України передбачає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування цієї норми необхідно встановити, що договір укладено саме в інтересах сім`ї. Таких обставин у справі не встановлено.
Цільове призначення земельної ділянки — для розміщення та експлуатації будівель і споруд промисловості, зокрема для реконструкції складу, — а також її розташування під належним відповідачу до шлюбу складом підтверджують її функціональний зв`язок із особистим майном відповідача. Цей зв`язок сам по собі не визначає правовий режим земельної ділянки, однак у сукупності з доказами джерела коштів і мети позики підтверджує, що ділянку було набуто не як самостійний сімейний актив та не для задоволення потреб сім`ї.
Посилання позивачки на її участь у господарській діяльності відповідача та на фінансову допомогу матері не змінює цього висновку. 
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Показання матері позивачки є допустимим доказом, а сам по собі родинний зв`язок з позивачкою не є підставою для їх відхилення. Водночас, такі показання не містять конкретних відомостей про дату, суму, спосіб передання коштів саме для придбання земельної ділянки 19 листопада 2018 року. Вони не підтверджені письмовими доказами передачі коштів, платіжними документами, доказами погашення позики. 
Позивачка не надала належних і допустимих доказів передачі нею або її матір`ю коштів на придбання земельної ділянки, погашення позики, спільного використання земельної ділянки для потреб сім`ї чи іншої обставини, що спростовувала б докази відповідача.
За таких обставин суд вважає, що відповідач спростував презумпцію спільності майна щодо земельної ділянки кадастровий номер 5610100000:01:009:0166. Вимога позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Таким чином, позивачка не довела, що приміщення складу та земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності сторін. За відсутності встановленого режиму спільної сумісної власності правові підстави для поділу спірного майна та визнання за позивачкою права на 1/2 частину кожного з об`єктів відсутні. Позов підлягає відхиленню повністю.
На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати, покладаються на позивачку.
Керуючись положеннями ст.ст. 57, 60, 61, 62, 65, 69-71 СК України, ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Позивач:  ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 виданий органом 5610 02.10.2024 року, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідач:  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Рівненським МУМВС України в Рівненській області 10.01.2000 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ).

Повний текст рішення виготовлений 24 червня 2026 року.

Суддя Рівненського
міського суду О.Я. Тимощук