ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 р. 	Справа № 520/6417/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., м. Харків, повний текст складено 20.10.25 по справі № 520/6417/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі по тексту – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за весь період служби з 12.02.2015 по 28.05.2019, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову допомогу на оздоровлення за весь період служби з 12.02.2015 по 28.05.2019, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням до складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення";
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з урахуванням складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення".
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при виключенні ОСОБА_1 зі списків особового складу та звільненні зі служби відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату позивачу грошової допомоги на оздоровлення за період служби з 12.02.2015 по 28.05.2019 та одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил України, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889 (далі – Постанова № 889), чим порушив право позивача на належний розрахунок при звільненні.
Пославшись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 06.02.2019 у справі № 522/2738/17, зазначив, що оскільки передбачена Постановою № 889 щомісячна додаткова грошова винагорода має постійний характер вона повинна враховуватись під час обчислення грошового забезпечення та інших виплат, зокрема, грошової допомоги на оздоровлення за період служби з 12.02.2015 по 28.05.2019 та одноразової грошової допомоги при звільненні.
Крім того, стверджував про протиправність дій відповідача щодо не включення при обчисленні одноразової грошової допомоги при звільненні індексації грошового забезпечення, яка має систематичний характер та відповідно є складовою грошового забезпечення, а тому мала бути врахована при виплаті спірних грошових допомог.
Повідомив, що докази на підтвердження витрат на правову допомогу будуть надані разом з відповіддю на відзив.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 520/6417/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за весь період служби з 12.02.2015 по 28.05.2019, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за весь період служби з 12.02.2015 по 28.05.2019, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням до складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення".
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з урахуванням складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення".
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн. (шість тисяч гривень) та витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій у сумі 429,97 грн. (чотириста двадцять дев`ять гривень 97 копійок).
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року по справі № 520/6417/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про правомірність неврахування відповідачем щомісячної додаткової грошової винагороди при обчисленні ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за період служби з 12.02.2015 по 28.05.2019, оскільки приписами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (далі – Інструкція № 638) та Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.01.2015 № 72 (далі – Інструкція № 72) не передбачено віднесення щомісячної додаткової грошової винагороди до складових, з яких обчислюється грошова допомога на оздоровлення.
Крім того, зауважив, що щомісячна додаткова грошова винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу у період з лютого 2015 року по лютий 2018 року включно, а відтак, підстави для перерахунку допомоги на оздоровлення за 2019 рік відсутні взагалі.
Щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою № 889 та індексації грошового забезпечення повідомив, що одноразова грошова допомога при звільненні позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, що свідчить про відсутність підстав для здійснення її перерахунку та виплати. 
Крім того, зауважив, що для того, щоб вимагати перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, така винагорода має нараховуватись та виплачуватись на дату звільнення, проте, виплата щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 була скасована з 01 березня 2018 року, тобто більше чим за рік до дати звільнення позивача з військової служби, що додатково підтверджує необґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Заперечуючи проти розміру витрат на професійну правничу допомогу, що були стягнуті на користь позивача з відповідача (6000,00 грн), стверджував про його неспівмірність зі складністю цієї заяви, наданим адвокатом обсягом послуг та затраченим ним часом на надання таких послуг, оскільки підготовка даної справи не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, справа є типова та шаблонна, адвокат не був задіяним до участі у судових засіданнях.
Щодо задоволених судом першої інстанції вимог позивача про включення до судових витрат повної суми витрат на поштові відправлення у розмірі 429,97 грн, а саме витрати на надсилання позовної заяви та адвокатських запитів, зауважив, що станом на дату подання позову адвокат Муратова О. О. була представником позивача, та з 30.12.2023 мала зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС, у зв`язку з чим, мала подати позов через вказану систему без понесення будь-яких витрат. Так само, як і подані нею адвокатські запити, які вона мала можливість надіслати відповідним адресатам за допомогою електронної пошти без зайвих поштових витрат.
Враховуючи викладене, вважав, що клопотання позивача про стягнення витрат на поштові відправлення не підлягало задоволенню, оскільки понесені витрати не були обов`язковими для позивача та були здійснені ним на власний розсуд.
Позивач, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом з 12.02.2015 по 28.05.2019 у ВЧ НОМЕР_1 та проходив військову службу за призовом під час мобілізації в умовах воєнного стану з 17.03.2022 по 07.06.2024 рік в лавах Збройних Сил України.
17.09.2015 позивач отримав посвідчення учасника бойових дій, серії НОМЕР_3 .
Позивач приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України з 12.02.2015 по 28.05.2019, а також з 2022 року по 2024 рік приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
28.05.2019 відповідач видав наказ № 102 про розірвання контракту з ОСОБА_1 та виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
В адміністративному позові позивач посилається на те, що відповідачем не було виплачено грошової допомоги на оздоровлення за весь період служби з 12.02.2015 по 28.05.2019, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди; одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням до складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення".
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, та з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 10.11.2021 у справі № 825/997/17, дійшов висновку, що передбачена Постановою № 889 щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер, а тому повинна була враховуватись відповідачем при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення за період з 12.02.2015 по 28.05.2019 та одноразової грошової допомоги при звільненні позивача, чого зроблено не було.
З огляду на те, що відповідачем до суду не надано доказів на підтвердження нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням таких складових місячного грошового забезпечення, як щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" (далі – Закон № 1282-ХІІ), суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання такої бездіяльності протиправною.
З метою належного захисту порушених прав позивача, суд вважав за необхідне зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за весь період служби з 12.02.2015 по 28.05.2019, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та одноразову грошову допомогу з урахуванням складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом № 1282-XII.
З посиланням на те, що справа, по якій адвокатом надано послуги, є справою незначної складності, розглядалась в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, суд першої інстанції вважав, що послуги, надані адвокатом в межах даної адміністративної справи, не є значними за обсягом, у зв`язку з чим визначив розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, на рівні 6000 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли внаслідок не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за весь період служби з 12.02.2015 по 28.05.2019 та одноразової грошової допомоги при звільненні у 2019 році з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, встановленої Постановою № 889 та індексації грошового забезпечення.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-ХІІ гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України Про Збройні Сили України, Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей та іншими законами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Виходячи зі змісту частин третьої та четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
На виконання положень частини першої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
За визначенням, наведеним в пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 1294) у редакції, чинній на час проходження позивачем військової служби), грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які займають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України (далі - військові частини) визначала Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України 04.07.2014 № 638 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 22.07.2014 р. за № 849/25626 (чинна у період з 04.07.2014 року по 02.05.2018 року) (далі – Інструкція № 638).
Пунктом 1.2 Інструкції № 638 було встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до підпунктів 23.1 та 23.4 розділу XXIIІ Інструкції № 638, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Розмір допомоги для оздоровлення визначається, виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород, які не мають постійний характер), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно із законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Постановою № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Державної прикордонної служби крім тих, що зазначені в підпункті 1 вказаного пункту, та військовослужбовців строкової військової служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Згідно з пунктом 2 Постанови № 889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення. 
Інструкцією № 72, яка була чинною на час існування спірних правовідносин), визначено порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які займають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах, підрозділах і загонах, вищих навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, установах та закладах Національної гвардії України, щомісячної додаткової грошової винагороди.
Згідно із пунктом 3 Інструкції № 72 до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад (з урахуванням підвищення), оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою.
Відповідно до пункту 11 Інструкції № 72 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
З наявних в матеріалах справи особистих карток на грошове забезпечення колегією суддів встановлено, що розмір грошової допомоги на оздоровлення за 2015-2018 роки (2015, 2016 роки у сумі 3336,81 грн, за 2017 рік – 3402,19 грн, за 2018 рік – 4801,25 грн) визначався ОСОБА_1 без урахування щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 889, що не заперечується відповідачем у справі
При цьому, вищенаведеними копіями особистих карток про грошове забезпечення ОСОБА_1 підтверджено нарахування та виплату останньому щомісячної додаткової винагороди, яка виплачувалась позивачу щомісячно відповідно до Постанови № 889 у період з 2015 по 2018 роки.
Колегія суддів ураховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Приймаючи постанову від 06.02.2019 у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:
“Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Оскільки позивачу на підставі Постанови № 889 додаткова грошова винагорода нараховувалась і виплачувалась щомісяця у період з 2015 по 2018 роки, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні”.
Аналогічних висновків щодо застосування норм матеріального права дійшов Верховний Суд у постанові від 24.06.2020 у справі № 0640/4032/18.
Підставою для неврахування щомісячної додаткової винагороди при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2018 роки стало застосування відповідачем приписів Інструкції № 72 в частині не включення вказаної винагороди до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що застосовуючи вищезазначені Інструкції, як спеціальні нормативно-правові акти, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами.
Так, частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру грошової допомоги на оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах від 16.05.2019 у справі № 826/11679/17, від 26.02.2021 у справі 620/3346/19, від 21.04.2021 у справі № 380/2427/20.
З огляду на наведене, колегія суддів наголошує, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме положення Закону № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам Закону.
Враховуючи, що встановлена Постановою № 889 додаткова грошова винагорода носила систематичний, щомісячний характер, така виплата належить до додаткових видів грошового забезпечення, а її не врахування відповідачем у складі грошового забезпечення позивача, з якого нараховано грошову допомогу на оздоровлення за 2015-2018 роки свідчить про допущення ВЧ НОМЕР_1 протиправної бездіяльності, що зумовлює задоволення позову в цій частині. 
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
З огляду на встановлені у цій справі обставини, колегія суддів дійшла висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за період з 12.02.2015 по 28.02.2018 включно, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил України, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" від 22.09.2010 № 889, з урахуванням виплачених сум.
Водночас, колегія суддів зауважує, що Постанова № 889 втратила чинність 01.03.2018 на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 28.02.2018 № 704 (далі – Постанова № 704), у зв`язку з чим, її нарахування та виплата правомірно не здійснювалась позивачу з 01.03.2018 по 28.05.2019 (день виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 ), що підтверджується особистими картками грошового забезпечення позивача за 2018, 2019 роки.
Вищенаведене у сукупності дозволяє дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення з 01.03.2018 по 28.05.2019 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення з 01.03.2018 по 28.05.2019 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.
Щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням встановленої Постановою № 889 щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, встановленої Законом № 1282-XII, колегія суддів зазначає наступне.
Так, як вбачається з особистої картки грошового забезпечення позивача за 2019 рік, ОСОБА_1 взагалі не нараховувалась та не виплачувалась одноразова грошова допомога при звільненні.
Згідно з абзацами 1, 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин 28.05.2019) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до пункту 1 розділу XXXІІ Інструкції № 200 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються зі служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірах, визначених статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Аналіз вищенаведених норм свідчить, що одноразова грошова допомога станом на час звільнення позивача з військової служби виплачувалося військовослужбовцю при звільненні за наявності у нього вислуги 10 років і більше, виключенням з цього правила є лише якщо військовослужбовець звільнявся за станом здоров`я. 
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 № 200 затверджено «Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» (далі – Інструкція № 200).
Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 28.05.2019 № 102 колегією суддів встановлено, що позивача звільнено відповідно до підпункту «й» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (як такого, що уклав контракт на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію та вислужив не менше 24 місяців військової служби за контрактом, та не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).
Вислуга років на військовій службі станом на 28.05.2019 складає: у календарному обчисленні – 04 роки 03 місяці 16 днів; у пільговому (без урахування календарної) – 04 роки 09 місяців 02 дні; служба разом – 09 років 00 місяців 18 днів.
При цьому, у наказі ВЧ НОМЕР_1 від 28.05.2019 № 102 не зазначено про необхідність виплатити позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні. 
Беручи до уваги, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби не за станом здоров`я, і при звільненні його вислуга років становила менше 10 років, позивачу взагалі не виплачувалась одноразова грошова допомога при звільненні (доказів зворотного матеріали справи не містять)
Крім того, виплата щомісячної додаткової грошової винагороди, встановленої Постановою № 889 була скасована з 01 березня 2018 року, тобто більше ніж за рік до дати звільнення позивача з військової служби 28.05.2019. 
З огляду на вищевикладене, підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням встановленої Постановою № 889 щомісячної додаткової грошової винагороди відсутні, що також свідчить про необґрунтованість вимог про необхідність її перерахунку з урахуванням в її складі індексації грошового забезпечення.
Однак судом першої інстанції не враховано таких обставин, що зумовлює задоволення апеляційної скарги в цій частині.
За вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням таких складових місячного грошового забезпечення, як щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з урахуванням складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення".
Надаючи оцінку стягнутому з відповідача на користь позивача розміру витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції (6000,00 грн), колегія суддів виходить з наступного.
За визначенням частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина статті 134 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі “East/WestAllianceLimited” проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених витрат у суді першої інстанції позивачем до матеріалів справи додано: договір про надання правничої допомоги від 03.10.2024, платіжну інструкцію від 03.10.2024, доповнення до договору про надання правничої допомоги від 29.04.2025, акт приймання – передачі наданих адвокатом послуг від 01.05.2025, квитанцій від 26.02.2025 та від 30.04.2025.
З аналізу вказаних документів, судом апеляційної інстанції встановлено, що між адвокатом Муратовою Ольгою Олексіївною (далі – адвокат) з однієї сторони та ОСОБА_1 (далі – клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги від 03.10.2024 (далі – Договір), відповідно до пункту 1 якого клієнт в порядку та на умовах, визначених цим договором доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу в обсязі, визначеному цим договором.
Відповідно до пункту 4.6 Договору за виконану роботу клієнт зобов`язаний оплатити адвокату гонорар банківським переказом через «Приват 24» 5000,00 грн, який буде отримано на банківський рахунок.
29.04.2025 сторонами Договору підписано доповнення до договору про надання правничої допомоги, відповідно до пункту 4.6 яких, за виконану роботу клієнт зобов`язаний оплатити адвокату гонорар банківським переказом 10000,00 грн, який буде отримано адвокатом на банківський рахунок.
За змістом акту приймання – передачі наданих адвокатом послуг від 01.05.2025, позивачу надано наступні послуги з професійної правничої допомоги:
1) 03.10.2024 - надання повної усної та письмової консультації Клієнту по справі та обговорення умов договору - 1 година вартість 1000,00 грн;
2) 03.10.2024 року - складання договору про правову допомогу, вивчення та опрацювання нормативно-правової бази, аналіз судової практики, формування та узгодження правової позиції - 1 година, вартість 325,13 грн;
3) 03.10.2024 - підготовка та складання первинної заяви до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України -1 година, вартість 1200,00 грн;
4) 22.10.2024 - підготовка та складання адвокатського запиту до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України -1 година, вартість 1500,00 грн;
5) 15.11.2024 - підготовка та складання адвокатського запиту до Центрального Архівного Відділу Національної гвардії України -1 година, вартість 1500,00 грн;
6) 17.03.2025 - підготовка та складання позовної заяви до Харківського окружного адміністративного суду про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії - 5 годин, вартість 5000,00 грн;
7) 30.04.2025 року - підготовка та складання відповіді на відзив по справі № 520/6417/25 до Харківського окружного адміністративного суду та до Відповідача - 2 години, вартість 2000,00 грн.;
8) 01.05.2025 - підготовка та складання клопотання щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу по справі № 520/6417/25 до Харківського окружного адміністративного суду та до Відповідача - 2 години, вартість 1300,00 грн,
9) 01.05.2025 - підготовка та складання клопотання щодо стягнення з відповідача витрат на поштові відправлення по справі № 520/6417/25 до Харківського кружного адміністративного суду та до відповідача - 2 години, вартість 1200,00 грн,
10) Послуги надані в повному обсязі та в строк, згідно з умовами зазначеними вище.
11) За виконану роботу по справі № 520/6417/25 клієнт сплатив 03.10.2024, 26.02.2025 та 30.04.2025 адвокату гонорар банківськими переказами загалом на суму 15025,13 грн, який отримано адвокатом на банківський рахунок.
Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою, представник позивача надав докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, які він вважав достатніми для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 15025,13 грн.
Колегія суддів зазначає, що на виконання вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Так, Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22 звернув увагу, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 22.01.2025 по справі №540/5794/21.
У постанові від 11 березня 2025 року по справі № 260/4202/24 Верховний Суд зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Однак, ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Таким чином, обов`язковою підставою для застосування судом критеріїв співмірності витрат на правничу допомогу, передбачених частиною 5 статті 134 КАС України, є подання іншою стороною обґрунтованого заперечення щодо заявленого до стягнення розміру витрат на правничу допомогу.
Колегія суддів враховує, що в апеляційній скарзі відповідач послався на необґрунтованість заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, проте, обмежився лише загальними посиланнями на її не співмірність та непропорційність, не зазначивши суму судових витрат, яку вважав би належною до стягнення.
Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 10.12.2025 по справі № 902/1070/24 з посиланням на висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Також, у вказаній постанові Верховним Судом, врахувавши постанови Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи оцінку заявленій сумі судових витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує обсяг позовної заяви (7 сторінок), наявність власних висновків адвоката, посилання на судову практику у подібних спорах та фактичне значення наданих позивачу послуг для справи – часткове задоволення позовних вимог.
При цьому, колегія суддів зауважує, що фактично, затверджений сторонами в акті виконаних робіт від 01.05.2025 перелік наданих адвокатом послуг позивачу (надання повної усної та письмової консультації Клієнту по справі та обговорення умов договору, складання договору про правову допомогу, вивчення та опрацювання нормативно-правової бази, аналіз судової практики, формування та узгодження правової позиції, підготовка та складання первинної заяви до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, підготовка та складання адвокатського запиту до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, підготовка та складання адвокатського запиту до Центрального Архівного Відділу Національної гвардії України) є передумовою для підготовки та складення позовної заяви про оскарження бездіяльності відповідача, а відтак кожна з перелічених послуг не підлягають окремому відшкодуванню.
Колегія суддів зазначає, що рішенням Ради адвокатів Харківської області № 13/1/7 від 21.07.2021 "Про розгляд звернень адвокатів Харківщини стосовно необхідності перегляду розробки (мінімальних) ставок адвокатського гонорару" встановлено, що розмір адвокатського гонорару за годину становить 25 відсотків мінімальної заробітної плати, тобто 2000,00 грн станом на момент звернення до суду з цим позовом.
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат в суді першої інстанції, відсутність заперечень позивача з приводу стягнутої судом першої інстанції суми, а також прийняття судом апеляційної інстанції постанови про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу, понесений ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції у сумі 6000 грн (3 години роботи адвоката) є реальним, співмірним з обсягом виконаної роботи, часом витраченим на її виконання, а також зі складністю справи та якістю складеного документу, а тому не вбачає підстав для його зменшення.
В силу приписів частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
З аналізу вказаних положень процесуального законодавства вбачається, що витрати, понесені стороною для виконання процесуального обов`язку з направлення копій поданих до суду документів іншим учасникам справи, збору доказів по справі, належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій.
На підтвердження витрат на поштові відправлення (вчиненням інших процесуальних дій) представником позивача до матеріалів справи надано: описи вкладень у цінні листи та фіскальних чеків на загальну суму 429,97 гривень.
Таким чином, витрати позивача на здійснення поштових відправлень іншим учасникам справи, до державних установ з метою витребування документів, необхідних для розгляду справи, відповіді на відзив та заяви про ухвалення додаткового рішення, належать до судових витрат, які підлягають розподілу в загальному порядку, що свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про необхідність їх стягнення з відповідача.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На виконання вимог пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Враховуючи, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин у справі та неналежного дослідження наявних в матеріалах справи доказів, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за період з 01.03.2018 по 28.05.2019 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням до складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення з 01.03.2018 по 28.05.2019 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та одноразову грошову допомогу з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення", колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 520/6417/25 в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
В іншій частині задоволення позовних вимог та розподілу судових витрат рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 520/6417/25 підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 520/6417/25 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за період з 01.03.2018 по 28.05.2019 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням до складових місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення з 01.03.2018 по 28.05.2019 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та одноразову грошову допомогу з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" - скасувати.
Прийняти в цій частині постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
В іншій частині задоволення позовних вимог та розподілу судових витрат рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 520/6417/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Я.М. Макаренко