Справа № 282/325/26
Провадження № 2/282/313/26 
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року селище Любар

Любарський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді Вальчука В. В. 
при секретарі судового засідання Демчук В. І. 
за участю позивача ОСОБА_1 
представника позивача Лущик К.О.
відповідача ОСОБА_2 
представника відповідача Остапенка С.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Любар у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Лущик К.О. до ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Остапенко С.О. про стягнення майнової та моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди у розмірі 89 166,90 грн, моральної шкоди у розмірі 30 000 грн, а також судових витрат.
Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 11.08.2025 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного їй автомобіля марки Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та велосипеда, яким керував малолітній ОСОБА_3 .
Постановою слідчого від 24.12.2025 року кримінальне провадження №12025060620000094 було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Разом із тим у постанові зазначено, що в діях малолітнього ОСОБА_3 відповідно до фактичних даних, є невідповідність дій технічним вимогам п.10.1 та 11.14 Правил дорожнього руху і перебувають в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
Постановою Любарського районного суду Житомирської області від 03.02.2026 року у справі №282/70/26 ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, у зв`язку з неналежним виконанням батьківських обов`язків, наслідком чого стало вчинення її малолітнім сином дорожньо-транспортної пригоди.
Позивачка вказує, що внаслідок ДТП її транспортному засобу було завдано механічних пошкоджень. Згідно зі звітом про оцінку вартості відновлювального ремонту №94/01-26 від 26.01.2026 року вартість відновлювального ремонту становить 42 436,37 грн. Крім того, нею понесено витрати на проведення оцінки у розмірі 5 000 грн.
Також позивачкою надано рахунок-фактуру №НФ-0000016 від 20.01.2026 року, відповідно до якого вартість ремонту із врахуванням вартості деталей та робіт становить 84 166,90 грн.
Позивачка просить стягнути саме 84 166,90 грн вартості ремонту та 5 000 грн витрат на оцінку, всього 89 166,90 грн.
Окрім майнової шкоди, позивачка просить стягнути моральну шкоду у сумі 30 000 грн, посилаючись на пережитий стрес, тривалі душевні страждання, зміну звичного способу життя, втрату можливості користуватись автомобілем, погіршення стану здоров`я, припинення грудного вигодовування дитини, загострення хронічного захворювання та принизливу поведінку з боку членів родини відповідачки.
Позивачка вважає, що саме внаслідок дій малолітнього ОСОБА_3 їй було завдано матеріальної шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу, а також моральної шкоди. З урахуванням вищенаведеного вона звернулася до суду із вказаним позовом.
Ухвалою Любарського районного суду від 24.03.2026 було відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представником відповідачки ОСОБА_2 адвокатом Остапенко С.О. було подано відзив на позовну заяву. Сторона відповідача проти позову заперечувала, зазначивши, що постанова за ст. 184 КУпАП не встановлює вини малолітнього ОСОБА_3 у вчиненні ДТП, а лише підтверджує факт неналежного виконання батьківських обов`язків. Також відповідачка вказала, що рахунок-фактура не підтверджує фактичного понесення витрат, а звіт оцінювача не є висновком судового експерта, тому не може вважатися належним доказом розміру шкоди. На думку відповідачки, позивачка не довела реальний розмір матеріальних збитків. Щодо моральної шкоди відповідачка зазначила, що надані медичні документи датовані через значний проміжок часу після ДТП та не підтверджують причинного зв`язку між подією та погіршенням стану здоров`я.
ОСОБА_4 , яка є представницею позивачки ОСОБА_1 , подала клопотання про долучення акта приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги №11/26 від 17.02.2026 року, а також про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн.
Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному об`ємі. 
У судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити та підтримала думку свого представника.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив суд відмовити у задоволенні позову з мотивів викладених ним у відзиві на позов.
Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та підтримала думку свого представника.
Суд, заслухавши учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи сторін у їх сукупності, дійшов таких висновків.
Відповідно до норми ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що постановою слідчого, заступника начальника ВП №1 Житомирського РУП №1 - начальника СВ, капітана поліції Грищука Б.П. від 24.12.2025 року було закрито кримінальне провадження №12025060620000094 від 12.08.2025 року у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Однак, враховуючи те, що ОСОБА_3 не досяг віку з якого настає адміністративна відповідальність, тому його матір ОСОБА_2 необхідно притягнути до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП. 
Постановою Любарського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2025 року у справі №282/70/26 ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, однак провадження у справі було закрито на підставі ст.22 КУпАП. Згідно з постановою, ОСОБА_2 ухилилася від виконання передбачених законодавством батьківських обов`язків по догляду за своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , а саме залишила дитину без догляду/нагляду, що призвело до вчинення ОСОБА_3 дорожньо-транспортної пригоди, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до КНП Любарська лікарня та пошкодив транспортний засіб марки «Volkswagen» моделі «Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 , чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КупАП.
Із вищевказаної постанови слідчого про закриття кримінального провадження, встановлено, що відповідно до висновку експертизи механізмів та обставин ДТП №СЕ-19/106-25/18220-ІТ від 02.12.2025 також було встановлено, що саме дії велосипедиста ОСОБА_3 не відповідали вимогам п.10.1 та 11.14 Правил дорожнього руху, що перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП.
Відповідно до висновку №94/01-26 щодо вартості відновлювального ремонту заподіяного власнику колісного транспортного засобу, вартість такого становить 42 436, 37 грн.
За проведення оцінки ОСОБА_1 понесла витрати у розмірі 5000 грн. згідно платіжної інструкції №8403-9461-7663-6961 від 22.01.2026 року.
Відповідно до Рахунку-фактури №НФ-0000016 від 20.01.2026 року, вартість ремонту, що включає в себе вартість деталей та вартість робіт становить 84 166,9 грн.
Із копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1485, вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 03.03.2026 по 04.03.2026 з діагнозом "дисплазія шийки матки" та перенесла оперативне втручання.
Позивачка ОСОБА_1 відповідно до наданих суду копій свідоцтв про народження є матір`ю трьох малолітніх дітей, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до ст. 1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.
Отже, закон прямо покладає обов`язок з відшкодування шкоди не на саму малолітню особу, а на її батьків. При цьому вважається, що така шкода є наслідком неналежного виховання або недостатнього нагляду, доки батьки не доведуть протилежне.
Відповідачкою не подано належних і допустимих доказів, які б спростовували таке припущення, до суду.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є малолітньою особою, а його матір`ю є Відповідачка ОСОБА_2 .
Водночас постановою Любарського районного суду Житомирської області від 03.02.2026 року у справі №282/70/26, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП,однак провадження у справі було закрито на підставі ст.22 КУпАП.
Частина 1 ст. 184 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність для батьків або опікунів за ухилення від виконання обов`язків щодо виховання, навчання та забезпечення умов життя неповнолітніх дітей.
У вказаній постанові прямо встановлено, що наслідком неналежного виконання відповідачкою батьківських обов`язків стало те, що її малолітній син вчинив дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої було пошкоджено транспортний засіб позивачки.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Таким чином, для цього суду є преюдиційно встановленими такі обставини: факт неналежного виконання відповідачкою батьківських обов`язків, факт вчинення малолітнім ОСОБА_8 дорожньо-транспортної пригоди та факт пошкодження автомобіля позивачки саме внаслідок цієї події.
Доводи відповідачки про те, що постанова за ст.184 КУпАП не встановлює вини дитини у вчиненні ДТП, суд оцінює критично, оскільки зміст постанови прямо пов`язує наслідки неналежного виховання саме з вчиненням малолітнім дорожньо-транспортної пригоди, а тому така обставина не потребує повторного доказування.
Сам факт закриття кримінального провадження за ч.1 ст.286 КК України не спростовує цивільно-правового обов`язку з відшкодування шкоди, оскільки відсутність складу кримінального правопорушення не виключає наявності підстав для цивільно-правової відповідальності.
Нормами чинного законодавства, зокрема цивільного та кримінального, передбачено, що за дії дитини, яка не досягла 14 років, усю відповідальність несуть батьки.
Підставою притягнення батьків до цивільно-правової відповідальності за правопорушення, вчинені неповнолітніми дітьми, виступає їх власне правопорушення, під яким слід розуміти винне, протиправне невиконання покладених на них обов`язків щодо належного виховання дітей.
Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст.150 СК України на батьків покладається обов`язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
В даному випадку відповідачкою не було здійснено належного нагляду за її малолітнім сином, що встановлено відповідною постановою Любарського районного суду Житомирської області від 03.02.2026 року у справі №282/70/26, якою матір - ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за неналежне виконання своїх обов`язків щодо виховання свого сина ОСОБА_3 за ч.1 ст.184 КУпАП та звільнено її від адміністративної відповідальності за вказане адміністративне правопорушення, у зв`язку з його малозначністю, оголосивши їй усне зауваження, що має наслідком необхідність відшкодування завданої шкоди відповідно до ч.1 ст.1178 ЦК України.
З огляду на викладене суд приходить до висновку про наявність правових підстав для покладення на ОСОБА_2 обов`язку з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачці.
Таким чином, факт настання ДТП за участю малолітнього ОСОБА_3 та факт пошкодження автомобіля позивачки є встановленими та не підлягають повторному доказуванню.
Згідно з ч.1 ст.1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою, відшкодовується її батьками, якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення від здійснення виховання та нагляду.
Відповідачкою таких обставин не доведено. Навпаки, її вина у неналежному виконанні батьківських обов`язків підтверджена постановою суду, яка набрала законної сили.
Отже, саме ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі та має відповідати за спричинену позивачу матеріальну шкоду.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних прав за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ним і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Зміст ст.ст. 11, 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність майнової шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала майнової шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала майнової шкоди, та її результатом - майновою шкодою; вина особи, яка завдала майнової шкоди. При цьому цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях із відшкодування майнової шкоди передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача майнової шкоди. Позивач не зобов`язаний доводити вину відповідача у заподіянні майнової шкоди. Особа, якій спричинено майнову шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання такої шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої майнової шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати таку шкоду. Аналогічні правові висновки містять постанови Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі №199/6521/19, від 23 вересня 2021 року по справі №199/3654/18.
Щодо розміру майнової шкоди, суд враховує, що наданий Позивачкою рахунок-фактура має попередній характер та сам по собі не підтверджує фактичне понесення витрат. Разом із тим, звіт про оцінку вартості відновлювального ремонту №94/01-26 містить визначення реальної вартості відновлювального ремонту транспортного засобу станом на дату ДТП у сумі 42 436,37 грн.
Крім того, Позивачкою документально підтверджено понесення витрат на проведення оцінки у розмірі 5 000 грн.
Суд погоджується з доводами відповідачки, що сам по собі рахунок-фактура не підтверджує фактичного понесення витрат. Проте відсутність проведеного ремонту не позбавляє потерпілу особу права на відшкодування шкоди, оскільки законом передбачено визначення збитків за реальною вартістю робіт, необхідних для відновлення речі.
Разом з тим між звітом оцінювача та рахунком-фактурою існує істотна різниця у вартості ремонту, а інших безспірних доказів необхідності саме такого обсягу робіт позивачкою не подано. Судова автотоварознавча експертиза у справі не заявлялась та не призначалася.
За таких обставин суд вважає належним та достатнім доказом розміру матеріальної шкоди саме звіт оцінювача, який містить професійний розрахунок вартості відновлювального ремонту на дату ДТП.
Таким чином, належно доведеним розміром майнової шкоди суд вважає суму 47 436,37 грн.
У решті вимог про стягнення майнової шкоди суд вважає, що слід відмовити.
Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Аналіз положень ст.11, 23, 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди (наявність втрат у немайновій сфері потерпілої особи); протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Виключенням є передбачені ч.2 ст. 1167 ЦК України випадки, коли моральна шкода відшкодовується незалежно від вини її заподіювача. Необхідним, зокрема, є з`ясування, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому при визначені розміру компенсації моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Наведені правові висновки суду узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 жовтня 2019 року по справі №148/2109/17, від 04 березня 2020 року по справі №641/3547/17, від 22 липня 2020 року 520/11029/14-ц, від 10 лютого 2021 року по справі №199/6521/19, від 29 вересня 2021 року по справі №757/33629/19-ц.
Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Суд враховує, що ДТП спричинила для позивачки значні душевні переживання, пов`язані із хвилюванням за стан малолітньої дитини-велосипедиста, пошкодженням власного автомобіля, тимчасовою неможливістю користування транспортним засобом за наявності трьох малолітніх дітей, зміною звичного способу життя та конфліктною ситуацією між сторонами.
Разом з тим надані медичні документи не підтверджують у повному обсязі прямий причинний зв`язок між ДТП та подальшим оперативним втручанням, оскільки складені через тривалий час після події.
З урахуванням принципів розумності, виваженості, справедливості, характеру правопорушення, ступеня моральних страждань та практики Верховного Суду, суд вважає обґрунтованим визначити розмір моральної шкоди у сумі 10 000 грн.
У решті вимог про стягнення моральної шкоди суд вважає за доцільне відмовити.
Оскільки, позовні вимоги задоволено частково, тому судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені, за правилами ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1283,28 грн.
ОСОБА_4 , яка є представницею позивачки ОСОБА_1 , заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що 17 лютого 2026 року між адвокатом Лущик К.О. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги №11/26.
Згідно акту прийому-передачі наданих послуг №11/26 від 17.02.2026 року вартість наданих послуг становить 9000,00 грн.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Враховуючи, що представник позивача підтвердив надані адвокатські послуги належними засобами доказування, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 1166, 1167, 1178, 1192 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 82, 133, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , інтереси якої представляє ОСОБА_9 про стягнення майнової та моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 - 47436 (сорок сім тисяч чотириста тридцять шість) грн. 37 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 судові витрати в сумі 10283 (десять тисяч двісті вісімдесят три) грн. 28 коп.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:	  	В. В. Вальчук