КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №757/20639/23 Головуючий у І інстанції - Соколов М.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/8114/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: Національний банк України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення суми депозиту та процентів за ним,

установив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «Приватбанк», треті особи: НБУ, ТОВ «ФК «Фінілон» про стягнення суми депозиту та процентів за ним, мотивуючи свої вимоги тим, що нею, шляхом оформлення заяви від 09 січня 2014 року було укладено депозитний договір SAMDNWFD0070054265300 по програмі «Стандарт».
За умовами Договору SAMDNWFD0070054265300 сума вкладу складала 500000 гривень, строк вкладу по 09 січня 2015 року включно, відсоткова ставка 19% річних. 
Разом з укладенням Договору від 09 січня 2014 року Відповідач зобов`язався відкрити депозитний рахунок № НОМЕР_1 на який йшло зарахування грошових коштів та щомісячне нарахування відсотків.
Відповідно п. 3 Договору SAMDNWFD0070054265300 в разі не заявлення вимоги про повернення грошових коштів після закінчення строку вкладу, договір автоматично пролонгується.
08 квітня 2023 року Позивач направила на адресу Відповідача вимогу про повернення вкладу за Договором SAMDNWFD0070054265300, яка була отримана відповідачем 19 квітня 2023 року.
Проте, Відповідач виконувати своє зобов`язання по поверненню депозитного вкладу та процентів відмовився. 
При розгляді іншої судової справи №757/58860/19-ц Відповідач повідомив про те, що не має зобов`язань перед Позивачем посилаючись на те, що ним було укладено договір переведення боргу з ТОВ «ФК «Фінілон».
Станом на дату звернення з позовом депозитний вклад по Договору SAMDNWFD0070054265300 банківського вкладу від 09 січня 2014 року не повернутий та заборгованість відповідача по депозиту становить 500000,49 гривень та процентам за період з 09 січня 2014 року по 01 травня 2023 року у розмірі 4823178,95 грн.
Просила суд стягнути з відповідача на її користь вказані кошти.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором банківського вкладу SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року в розмірі 500000,49 грн. та проценти за Договором банківського вкладу SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року по 20 квітня 2023 року в розмірі 828712,80 грн.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 3341,58 грн.
У задоволенні решти вимог позову - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважало рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що в матеріалах справи відсутній документ, який підтверджує факт внесення грошових коштів на рахунок за Договором №SAMDNWWFD0070054265300.
Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що Позивачем на підтвердження наявності правовідносин між сторонами не надано ОРИГІНАЛІВ/копій документів, які б свідчили про укладення договору та внесення грошових коштів на банківський рахунок.
Також зазначає, що суд першої інстанції не врахував зазначені відповідачем висновки Верховного Суду та незаконно і безпідставно прийняв надані позивачем документи за належні і допустимі докази на підтвердження укладення договору та подальше внесення коштів, хоча вони такими доказами не є.
Звертає увагу на те, що внаслідок укладання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» Договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язанням Банку щодо виплати коштів за спірним договором, який є предметом у даній справі, АТ КБ «Приватбанк» з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за цим договором банківського вкладу, а ТОВ «ФК «Фінілон» є Новим боржником за таким договором.
Позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення, невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним у позові Відповідачем. 
При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).
Враховуючи той факт, що права Позивача у даній справі Відповідачем (АТ КБ «ПриватБанк») на цей час не порушуються та не оспорюються, оскільки зобов`язання за договором, який є предметом спору, повинен виконувати з 17 листопада 2014року ТОВ «ФК «Фінілон», не вбачається правових підстав для задоволення позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк».
На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно встановив нікчемність Договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, неправильно застосувавши до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 520, ч. 2 ст. 1059 ЦК України.
Ототожнення судом першої інстанції Договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року з додатковим договором про внесення змін до депозитних договорів є безпідставним, оскільки переведення боргу - це окремий правочин щодо заміни боржника у зобов`язанні, яким не вносяться зміни до умов депозитних договорів, борг за якими переводиться.
Більше того, Договір переведення боргу від 17 листопада 2014 року, як і депозитний договір, укладено в письмовій формі, що беззаперечно підтверджує помилкове застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 1059 ЦК України.
Розглядаючи справи за позовами кримських Кредиторів (вкладників та власників банківських рахунків) до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківських вкладів та договорами банківського обслуговування, деякі суди самостійно (за власною ініціативою та без вимоги позивачів про це) надавали оцінку Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, на підставі якого грошові кошти відповідних кримських Кредиторів були переведені на рахунки Нового боржника - ТОВ «ФК «Фінілон», в розрізі визначення (встановлення) правового статусу такого договору та з явним грубим порушенням матеріального права.
Так, з огляду на неповне/не всебічне з`ясовування суті правочину, дійсне волевиявлення його учасників (сторін), а також інших обставин, що мали значення для правильного вирішення спору, суди помилково вказували на нікчемність Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року з посиланням на норми матеріального права (статті 513, 520, 521, 654, 1059 ЦК України), які не містили прямої вказівки на «текстуальну» недійсність (нікчемність) правочину.
Зазначає, що Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року був укладений сторонами (ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон») у простій письмовій формі з дотримання всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладання такого виду правочину (наявна згода щодо всіх істотних умов договору та фактично передано зобов`язання (перераховані грошові кошти кредиторів новому боржнику).
Отримання згоди від Кредиторів (клієнтів Кримської філії ПриватБанк), грошові кошти яких були переведені на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» відбулося з повним дотримання вимог чинного законодавства.
Розміщення Банком повідомлення від 15 лютого 2015 року на офіційному сайті Приватбанк у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для Кредиторів (клієнтів Кримської філії ПриватБанк) до 15 лютого 2015 року для подання (надсилання) письмових заперечень (висловлення незгоди) щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» було правомірно-юридичною дією Банку, яка кореспондувалася з вимогами законодавства, а отримання Банком у такий спосіб згоди від Кредиторів було підтвердженням їх відношення до укладеного 17 листопада 2014 року правочину та досягненням ефекту переведення боргу за ним.
Отже, вбачається, що Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року:
- не є нікчемним;
- є дійсним;
-є правомірним (недійсність договору прямо не встановлена законом та відсутнє судове рішення, яким договір був би визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України);
-укладений з повним дотриманням вимог ст.ст. 520, 521 ЦК України (згода Кредиторів на переведення їх грошових коштів на підставі Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» була отримана у спосіб, визначений ст.205 ЦК України);
-зберігає свою обов`язковість для виконання своїх обов`язків Новим боржником (ТОВ «ФК «Фінілон») перед Кредиторами (належним боржником за депозитним договором та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за таким договором є Фінансова Компанія та всі правові наслідки, що були породжені з моменту укладання між Первісним та Новим боржником Договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду) та суди не можуть ігнорувати наявність такого правочину при вирішенні питання про належність Відповідача у справах про стягнення коштів за договорами банківських вкладів (договорами банківського обслуговування) та обов`язковість виконання Новим боржником своїх зобов`язань перед Кредиторами.
Банк просив апеляційний суд, змінити мотивувальну частину рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року шляхом виключення з неї фрази: «Тому, виходячи з положень ст. 1059 ЦК України між Позивачем та ТОВ «ФК «Фінілон» відсутні будь-які правовідносини, а укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з урахуванням додаткової угоди до Договору від 18 листопада 2014 року) в частині зміни боржника -особи Позивача є нікчемним».
Скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В іншій частині рішення залишити без змін.
Змінити резолютивну частину рішення (у разі залишення апеляційної скарги без задоволення/зміни рішення суду першої інстанції) доповнивши тим, що сума коштів, яка підлягає стягненню з Відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.
Також, апеляційна скарга на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року в частині стягнення процентів за Договором банківського вкладу від 09 січня 2014 року надійшла і від ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при визначенні розміру процентів за користування депозитним вкладом в основу розрахунку взята сума депозиту (500000 грн., процентна ставка по депозиту-19% річних, строк користування депозитом - 3076 днів за період з 18 листопада 2014 року (дата переведення боргу) по 20 квітня 2023 року (дата вимоги про дострокове повернення депозиту).
Проте, суд не врахував, що невитребувані в період дії депозитного договору у визначений строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти.
Отже, наданий позивачем розрахунок процентів за користуванням депозитом обрахований відповідно до умов Договору SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року та вимог ст.1061 ЦК України та відповідним збільшенням суми депозиту за рахунок невитребуваних відсотків, які з наростаючим підсумком збільшують відповідно суму депозиту та проценти по депозиту.
Отже, проценти за користування депозитним вкладом за Договором банківського вкладу SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року станом на 01 травня 2023 року складає 4823178,95 гривен, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем.
Просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року в частині стягнення процентів за Договором банківського вкладу SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року та в цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 проценти за Договором банківського вкладу SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року по 01 травня 2023 року в розмірі 4823178,95 грн.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 від АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив, обґрунтований тим, що Позивач у своїй скарзі зазначає про те, що судом першої інстанції при вирішенні даного позову невірно застосовані норми матеріального права при визначенні суми процентів за користування депозитним вкладом за Договором банківського вкладу SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року та помилково вважає що невитребувані в період дії депозитного договору у визначений строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти.
Такий висновок спростовується п.2 Заяви №SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року, яким було визначено, що проценти сплачуються на рахунок/карту для зарахування процентів по вкладу по закінченню кожного цілого місяця, який минув з моменту укладення договору, в перший робочий день, слідуючий за датою оформлення договору, після 15:00.
Звертає увагу на те, що рахунок/карта для зарахування процентів по вкладу - №26357623158667 відкрита окремо від рахунку для зарахування суми вкладу - №26357623158676.
А відтак, твердження позивача про капіталізацію відсотків не підтверджуються матеріалами справи, а розрахунок відсотків Позивача є невірним та складеним з порушенням умов договору.
ОСОБА_1 у скарзі зазначає про те, що наданий позивачем розрахунок процентів за користування депозитом обрахований відповідно до умов Договору SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року та вимог ст. 1061 ЦК України, однак у скарзі відсутнє посилання на умови договору, а ст. 1061 ЦК України надано право сторонам самостійно визначати в умовах договору порядок виплати та нарахування процентів, що саме і визначено пунктом 2 Заяви №SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року.
Отже, судом першої інстанції при визначенні розміру процентів за користування депозитним вкладом вірно взято в основу розрахунку суму депозиту у розмірі 500000 грн.
Також, Позивачем не врахований той факт, що розмір відсотків станом на дату переведення боргу (на 17 листопада 2014 року) на ТОВ ФК «Фінілон» відповідно до Витягу з електронного додатку від 05 червня 2023 року «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б.н от 17.11.2014 складав - 28110,07 грн.
А відтак, судом першої інстанції вірно здійснено розрахунок процентів з 18 листопада 2014 року по 20 квітня 2023 року у розмірі 800602,73 грн. та визначено загальну суму процентів за період з 01 квітня 2014 року по 20 квітня 2023 року у розмірі 828712,80 грн.
Таким чином, вважає доводи апелянта необґрунтованими, апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року в частині визначення суми процентів за вкладом №SAMDNWFD0070054265300 вважає вірним, однак з підстав викладених у апеляційній скарзі Банку вважаємо незаконним.
Просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що09 січня 2014 року між позивачем та відповідачем, шляхом оформлення заяви від 09 січня 2014 року було укладено депозитний договір SAMDNWFD0070054265300 по програмі «Стандарт».
За умовами Договору SAMDNWFD0070054265300 сума вкладу складала 500000 грн, строк вкладу по 09 січня 2015 року включно, відсоткова ставка 19% річних. 
Разом з укладенням Договору від 09 січня 2014 року відповідач відкрив депозитний рахунок № НОМЕР_1 .
17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» був укладений договір про переведення боргу за яким, згідно витягу з електронного додатку 1 (Реєстр кредиторів) до договору від 17 листопада 2014 року передано кредиторська заборгованість ОСОБА_1 по Договору SAMDNWFD0070054265300 банківського вкладу в розмірі 507287,67 грн депозитного вкладу та 7288,16 грн. відсотків за користування депозитом, які обліковувались на депозитному рахунку № НОМЕР_1 .
Відповідно п. 3 Договору SAMDNWFD0070054265300 в разі не заявлення вимоги про повернення грошових коштів після закінчення строку вкладу, договір автоматично пролонгується.
08 квітня 2023 року Позивачка направила на адресу Відповідача вимогу про повернення вкладу за Договором SAMDNWFD0070054265300, яка була отримана відповідачем 19 квітня 2023 року.
Відповідно до довідки Севастопольської філії ПриватБанк від 14 березня 2014 року №1341835/4, станом на 14 березня 2014 року ОСОБА_1 має в АТ КБ «ПриватБанк» п`ять рахунків, в тому числі на суму 500000,49 грн., дата старту 09 січня 2014 року, дата закінчення 09 січня 2015 року.
Згідно Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями по формі статистичної звітності №625 станом на 01 квітня 2014 року, що був наданий Національним банком України в особі Департаменту нагляду за фінансовими установами 06 березня 2020 року, в АТ «КБ «ПриватБанк» обліковується договір SAMDNWWFD0070054265300,дата виникнення зобов`язання 09 січня 2014 року, дата кінцевого погашення зобов`язання 09 січня 2015 року, загальна сума зобов`язання банку по якому становить 513014 грн.
Факт розміщення депозитних коштів Позивача у Відповідача було визнано АТ «КБ «ПриватБанк» шляхом надання загальної інформації по клієнту ОСОБА_1 в процесі розгляду цивільної справи №757/58860/19-ц, згідно якої стан договору SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року - відкритий, що додатково встановлено постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року.
Оригіналів вказаних документів у Позивача немає, всі оригінали знаходяться у Відповідача та були витребувані або надані сторонами в рамках цивільної справи №757/58860/19.
Виходячи з встановлених в іншому судовому рішенні (справа №757/58860/19) обставин та додатково наданими сторонами доказами у справі №757/20639/23-ц відповідач 09 січня 2014 року взяв у Позивача вклад в сумі 500000,49 грн, зі строком по 09 січня 2015 року, за який зобов`язався виплачувати відсотки на умовах Договору SAMDNWFD0070054265300, а саме 19% річних з щомісячним нарахуванням, та пролонгацією при не зверненні вкладника за сумою вкладу.
Факт внесення Позивачем депозитних коштів підтверджується квитанцією СAGAGR000000034950087 від 24 червня 2011 року про внесення 800000 грн на депозитний рахунок по Договору SAMDN01000717594637, випискою АТ КБ «Приватбанк» по рахунку НОМЕР_2 по Договору SAMDN01000717594637, випискою АТ КБ «Приватбанк» по рахунку НОМЕР_3 по Договору SAMDN010007732029514.
09 січня 2014 року між позивачем та відповідачем, шляхом оформлення заяви від 09 січня 2014 року фактично відбулось переоформлення раніше укладених договорів та переведення залишку депозитних коштів на депозитний рахунок № НОМЕР_1 по договору SAMDNWFD0070054265300, що не заперечується сторонами та було встановлено судовим рішенням в справі №757/58860/19.
Розбіжності між сумою залишку депозитного вкладу, яка зазначена позивачем 500000,49 грн. згідно Довідки Севастопольської філії ПриватБанк від 14 березня 2014 року №1341835/4, станом на 14 березня 2014 року, та яка міститься додатку 1 (Реєстр кредиторів) до договору від 17 листопада 2014 року в розмірі 507287, 67 грн. та Звіті про концентрацію ризиків за пасивними операціями по формі статистичної звітності №625 станом на 01 квітня 2014 року в розмірі 513014 грн. залежать від дати облікування відповідачем депозиту та нарахованих процентів.
Вимогу від 08 квітня 2023 року, що була отримана 19 квітня 2023 року Відповідач не виконав.
Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором банківського вкладу SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року в розмірі 500000,49 грн., суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність Відповідача в частині не повернення суми вкладу є ухиленням від виконання зобов`язання та незаконним обмеженням права Позивачки розпоряджатися власними коштами.
Із зазначеним висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду, з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Згідно ч. 4 ст. 1060 ЦК України, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. 
Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 3 ст. 1058 ЦК України, до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Згідно ч. 2, 3 ст. 1066 ЦК України, Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.
Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Згідно ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.
Отже, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором банківського вкладу є вірним.
Частково задовольняючи вимоги позивача про стягнення процентів за Договором банківського вкладу, а саме по 20 квітня 2023 року в розмірі 828712,80 грн, суд виходив з того, що за висновками Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 відсутні підстави для нарахування відсотків після дати розірвання договору банківського вкладу, а саме з 21 квітня 2023 року, оскільки у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
З даними висновками колегія суддів також погоджується, з огляду на наступне.
Згідно ч. 1, 6 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.
Згідно ч. 1, 2 ст. 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. 
Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.
ОСОБА_1 посилалась на те, що не зняті відсотки зараховуються до депозиту та на них нараховуються відсотки, відповідно до ч. 4 ст. 1061 ЦК України, однак згідно копії заяви №SAMDNWFD0070054265300 від 09 січня 2014 року було визначено умову щодо щомісячної виплати відсотків на рахунок № НОМЕР_4 , відповідно до п. 2 цієї заяви відсотки виплачуються на зазначений рахунок по закінченню кожного цілого місяця.
Також, Позивачем не враховано, що строк дії договору був встановлений по 09 січня 2015 року включно та відповідно до п. 3 якщо по закінченню строку дії вкладу клієнт не заявив Банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично лонгується ще на один строк, а відповідно до п. 4 заяви відсотки в період нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу.
Отже, твердження позивача про капіталізацію відсотків не підтвердилися, розрахунок відсотків позивача є хибним, складений з порушенням умов договору.
Також, позивачем не був врахований той факт, що розмір відсотків станом на дату переведення боргу (17 листопада 2014 року) на ТОВ ФК «Фінілон» відповідно до Витягу з електронного додатку від 05 червня 2023 року «Приложение 1 (Реєстр Кредиторов) к договору перевода долга № б.н от 17.11.2014 складав 28110,07 грн.
Розрахунок відсотків з 18 листопада 2014 року по 09 січня 2015 року (строк дії вкладу) складає: 500000 грн.х19%х52 (кількість днів)/365-13534,24 грн.
Після закінчення дії договору 10 січня 2015 року, позивач не може застосовувати у розрахунку відсоткову ставку 19%, адже слід враховувати діючу відсоткову ставку на момент пролонгації договору.
А відтак, розмір відсотків за період з 01 квітня 2014 року по 09 січня 2015 року складає 28110,07 грн., про що вірно було зазначено судом першої інстанції.
Підсумовуючи, слід зазначити, що розрахунок відсотків з 18 листопада 2014 року по 20 квітня 2023 року (строк дії вкладу) складає: 500000 грн. х 19% х3076 (кількість днів) / 365 = 800602,73 грн. 
А разом, сума відсотків за період з 01 квітня 2014 року по 20 квітня 2023 року становить: 28110,07 грн.+800 602,73 грн.=828712,80 грн.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» про те, що воно є неналежним відповідачем, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитним договором, укладеним сторонами не заслуговують на увагу, оскільки апелянтом не було надано доказів, зокрема письмової згоди кредитора - позивача у справі на заміну боржника - АТ КБ «Приватбанк» у зобов`язанні за депозитним договором на іншу особу - ТОВ «ФК «Фінілон», що виключає здійснення заміни боржника у зобов`язанні відповідно до положень ст.520 ЦК України.
Так, згідно ч. 1 ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Позивач свою згоду на переведення боргу не давала, про намір Відповідача відмовитись від свого зобов`язання не знала, про укладення договору переведення боргу не була повідомлена.
Згідно ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до положень ст. 1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. 
У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
Між Позивачем та ТОВ «ФК «Фінілон» відсутні будь-які договори або письмові згоди Позивача на переведення боргу.
Тому, виходячи з положень ст. 1059 ЦК України між Позивачем та ТОВ «ФК «Фінілон» відсутні будь-які правовідносини, а укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з урахуванням додаткової угоди до Договору від 18 листопада 2014 року) в частині зміни боржника - особи Позивача є нікчемним, про що вірно було зазначено судом першої інстанції.
Суд першої інстанції зазначив також, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь Позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.
Суд дійшов такого висновку, виходячи з того, що Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 Податкового кодексу України).
Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено статтею 164 Податкового кодексу України.
Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України).
До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України.
Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім:
а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю;
б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання;
Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа.
Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України.
При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового кодексу України.
Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати(перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.
Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України.
Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.
АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі окрім іншого просив змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції, доповнивши її тим, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.
Разом з тим, незазначення судом першої інстанції порядку оподаткування стягнутих коштів не є підставою для скасування або зміни судового рішення, оскільки сплата податків та зборів є прямим обов`язком платника (або податкового агента) за законом, а не наслідком судового рішення.
Порядок нарахування, утримання та сплати податків чітко врегульований Податковим кодексом України. 
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, суд стягує загальну (нараховану) суму коштів. 
При цьому, відповідач або виконавча служба виступають податковими агентами та зобов`язані утримати податки з цієї суми перед її виплатою.
Відсутність у резолютивній частині рішення вказівки «стягнути суму з утриманням податків і зборів» не змінює розміру зобов`язання і не порушує прав учасників справи. 
Податковий обов`язок виникає в силу закону, а не через рішення суду.
Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням часткової доведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 22 травня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба