КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/8541/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №759/26030/25

07 травня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Бабич Н.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України про скасування рішення та стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України про скасування рішення та стягнення моральної шкоди. 
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 20 травня 2025 року атестаційною комісією Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України прийнято рішення, оформлене протоколом № 1 про атестацію наукових співробітників відділу безперервного лиття та деформаційних процесів, згідно якого ОСОБА_1 , визнано таким, що не відповідає займаній посаді старшого наукового співробітника.
Позивач зазначав, що оскаржуваний пункт 3 протоколу оформлено з порушенням вимог пункту 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 року № 1475 "Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників", є необ`єктивним та упередженим. В порушення вимог пункту 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 року № 1475 рішення атестаційної комісії, викладене у пункті 3 протоколу № 1 засідання від 20 травня 2025 року не містить прізвища, ім`я та по батькові, рокународження атестованого, відомостей про освіту, загальний трудовий стаж, назву посади, а також не містить роз`яснень про те, яких саме принципів доброчесності та наукової етики не дотримується позивач, не містить відомостей, на які саме питання не надав відповіді позивач, не містить звинувачень позивача у некомпетентності та неправомірності атестаційної комісії, не містить  відомостей про те, як саме позивач ображав голову та членів атестаційної комісії.
У порушення вимог пункту 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 року № 1475 рішення атестаційної комісії йому не було направлено у письмовій формі протягом трьох робочих днів після його прийняття, що змусило його робити письмовий запит.
Вказував, що рішенням атестаційної комісії йому завдано моральну шкоду, оскільки вказане рішення, викладене в оскаржуваному пункті 3, призвело до його моральних страждань та вимушеного звільнення з роботи, він у стресовому стані був змушений докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав у суді.
Отже, необ`єктивне та упереджене рішення атестаційної комісії призвело до моральних страждань, чим йому було спричинено моральну шкоду. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінив у розмірі 40 000,00 грн.
З урахуванням викладених обставин, позивач ОСОБА_1 просив суд:
визнати протиправною бездіяльність Фізико-технологічного інституту металів та сплавів Національної академії наук України щодо неповідомлення ОСОБА_1 у письмовій формі протягом трьох робочих днів після прийняття рішення атестаційною комісією, як такі, що не відповідають вимогам пункту 18 Постанови Кабінету Міністрів України від 13.08.1999 року №1475 «Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників»;
визнати недійсним та скасувати рішення атестаційної комісії, викладене у пункті 3 протоколу №1 від 20.05.2025 року Фізико-технологічного інституту металів та сплавів Національної академії наук України щодо результатів атестації ОСОБА_1 , як таке, що не відповідає вимогам пункту 18 Постанови Кабінету Міністрів України від 13.08.1999 року №1475 «Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників»;
стягнути з Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України кошти у сумі 40 000,00 грн на відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, заподіяної протиправним рішенням атестаційної комісії Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України про скасування протоколу та стягнення моральної шкоди,відмовлено.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. 
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що справу розглянуто неповноважним складом суду тому, що: Рішенням Ради Суддів України від 06.03.2025 року № 7 з 01 квітня 2025 року визнано такими, що втратили свою чинність Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затверджене рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30, із змінами і доповненнями, та Положення про автоматизовану систему документообігу суду України, затверджене рішенням Ради суддів від 02 квітня 2015 року № 25, із змінами і доповненнями». Відтак, з 01.04.2025 року усі склади судів є незаконні, а їхні рішення підлягають безумовному скасуванню.
Рішення винесено суддею, якій позивачем заявлено відвід і оголошено недовіру не тільки через порушення строків розгляду справи, а й на підставі рішення ВРП від 18.05.2021 року №1056/0/15-21, якимвстановлено порушення норм цивільного процесуального законодавства та порушення присяги суддею Бабич Н.Д. під час розгляду справи №2-5185/2005.
В порушення вимог статті 263 ЦПК України оскаржуване рішення не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним і необгрунтованим тому, що в оскаржуваному рішенні встановлено невідповідність протоколу атестаційної комісії за формою до оформлення вимогам пункту 18 ПКМУ №1475, але суд необгрунтовано відмовив у задоволенні його позовних вимог.
Судом не досліджено, що позивач, оскаржуючи протиправні дії атестаційної комісії, подав позов до адміністративного суду до звільнення.
Оскаржуване рішення створює загрозливий прецедент у подальшому невиконанні відповідачем пункту 18 ПКМУ №1475.
Також не розглянутою залишилась перша позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неповідомлення позивача у письмовій формі протягом трьох робочих днів після прийняття рішення атестаційною комісією, що не відповідає вимогам пункту 18 ПКМУ №1475.
Позивач вважає, що обраний ним спосіб захисту є ефективним і відповідає змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечує поновлення порушеного права, а саме: визнання незаконним та скасування незаконного пункту 3 протоколу №1 атестаційної комісії від 20.05.2025 року та відшкодування моральної шкоди,заподіяної порушенням відповідачем вимог пункту 18 ПКМУ№1475.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 638/14632/14-ц (провадження № 61-12947св18).
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції- частина 3 статті 360 ЦПК України.
В судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції, учасники справи не з`явились.Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції учасники справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Позивач ОСОБА_1 16 квітня 2026 року подав до апеляційного суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України причину своєї неявки суду не повідомив.
З урахуванням вжитих судом апеляційної інстанції заходів щодо належного та завчасного повідомлення учасників справи про розгляд справи, колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України, вважає, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому вважає можливим слухати справу у відсутності учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 20.05.2025 року атестаційною комісією Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України прийнято рішення, оформлене протоколом № 1 про атестацію наукових співробітників відділу безперервного лиття та деформаційних процесів, згідно якого  ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді старшого наукового співробітника. Рекомендацій щодо переведення на іншу посаду комісія не надавала, оскільки перед арестацією завідувачем відділу було підписано заяву  ОСОБА_1  на звільнення з 21.07.2025 року за власним бажанням (а.с.16).
Як вбачається з заяви  ОСОБА_1 , датованої 23.04.2025 року та прийнятоюканцелярією 20.05.2025 року, останній подав заяву про звільнення за власним бажанням з 21.07.2025року (а.с.74).
З 26.05.2025 року по 19.07.2025 року   ОСОБА_1 перебував у відпустці згідно поданої ним заяви (а.с.75).
Згідно наказу № 88-к від 21.07.2025 року  ОСОБА_1 , старшого наукового співробітника Відділу безперервного лиття та деформаційних процесів з 21.07.2025року звільнено за власним бажанням, згідно ч. 1 ст. 38 КЗпПП України (а.с.73).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України про скасування рішення та стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що  на даний час позивач не є науковим працівником Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України, оскільки звільнений з 21.07.2025 року та не підлягає атестації.
У справі, що розглядається, вимогою позивача за пред`явленим позовом є правомірність рішення атестаційної комісії,викладеного в пункті 3 протоколу №1 від 20.05.2025 року Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України, як таке, що не відповідає вимогам п. 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 № 1475 «Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників».
Предметом позову є визнання недійсним та скасуваннярішення атестаційної комісії, яке викладене в пункті 3 протоколу №1 від 20.05.2025 Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України, як таке, що не відповідає вимогам п 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 № 1475 «Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників».
Підставою позову позивачем зазначено обставини, за яких  атестаційною комісією Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України 20.05.2025року було  винесло рішення, яке,зокрема, у  пункті 3 протоколу №1 від 20.05.2025 оформлено з порушенням вимогам п 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 №1475 «Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників», а саме: не містить прізвища, ім`я та по батькові, року народження атестованого, відомостей про освіту, загальний трудовий стаж, назву посади.
Отже, способом захисту своїх прав позивач обрав визнання недійсним та скасування рішення атестаційної комісії, яке викладене в пункт 3 протоколу №1 від 20.05.2025 року Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України, як таке, що не відповідає вимогам п 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 № 1475 «Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників», що не поновлює його право, не зобов`язує відповідача скасувати рішення про результати атестації і не тягне для позивача правових наслідків.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 40 000 грн також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від первісної вимоги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року в повній мірі не відповідає, оскільки не містить висновків та обгрунтувань щодо відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 провизнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неповідомлення позивача у письмовій формі протягом трьох робочих днів після прийняття атестаційною комісієювідповідача рішення, яке не відповідає вимогам пункту 18 Постанови Кабінету Міністрів України від 13.08.1999 №1475 «Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників», а також колегія суддів не погоджується з мотивами відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування рішення атестаційної комісії Фізико-технологічного інституту металів та сплавів Національної академії наук України, викладеного у пункті 3 протоколу №1 від 20.05.2025 року, щодо результатів атестації ОСОБА_1 .
Порядок проведення атестації наукових працівників наукових (науково-дослідних, науково-технологічних, науково-технічних, науково-практичних) установ, закладів вищої освіти (університетів, академій, інститутів), юридичних осіб, у складі яких є науковий підрозділ (далі - наукові установи), що повністю або частково фінансуються за рахунок державного бюджету визначає Положення про атестацію наукових працівників, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 13 серпня 1999 року № 1475 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 3 квітня 2019 року № 285) (надалі - Положення № 1475).
Пунктом 3 Положення № 1475визначено, що атестація наукового працівника проводиться з метою: оцінювання рівня професійної підготовки, результативності його роботи; визначення відповідності його кваліфікації займаній посаді; виявлення перспективи використання його здібностей, стимулювання підвищення його професійного рівня; визначення потреби у підвищенні кваліфікації, його професійній підготовці.
Пунктом 4 Положення № 1475 атестації підлягають: 
наукові працівники, які обіймають посади, зазначені у статті 31Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" та у переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників установ, організацій, підприємств, вищих навчальних закладів, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність", затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2004 р. № 257 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 10, ст. 590; 2017 р., № 33, ст. 1038);
особи, які мають науковий ступінь і працюють за спеціальністю відповідно до групи спеціальностей за галузями наук, за якою присуджено науковий ступінь;
особи, які працюють за професіями, визначеними у розділі 2 (Професіонали) Національного класифікатора України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", в наукових підрозділах наукових установ, за умови, що вони займаються та/або є організаторами наукової і науково-технічної діяльності, з урахуванням Порядку виплати надбавки за стаж наукової роботи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 року № 494 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 16, ст. 1111).
Позивачем не заперечується факт поширення на нього норм пункту 4 Положення № 1475.
Пунктом 6 Положення № 1475 визначено, що атестація проводиться не рідше ніж один раз на п`ять років вiдповiдно до Закону України «Про наукову i науково-технiчну дiяльнiсть»та не частіше,ніж один раз на три роки, вiдповiдно до Закону України«Про професiйний розвиток працiвникiв».
Для кожної посади наукових працівників наукової установи вченою (науковою, науково-технічною, технічною) радою (далі - вчена рада) наукової установи встановлюється періодичність атестації через три, чотири або п`ять років.
За результатами атестації вченою радою встановлюється строк атестації наукового працівника через три, чотири або п`ять років.
У разі виявлення в діяльності наукового працівника порушень академічної доброчесності та/або ознак недостатньої кваліфікації, зафіксованих в акті про невиконання роботи, доповідній записці про допущені помилки; надання рекомендацій атестаційною комісією за результатами атестації; оскарження науковим працівником результатів атестації керівнику наукової установи,за рішенням керівника наукової установи призначається та проводиться повторна атестація.
Повторна атестація наукового працівника проводиться не раніше,ніж через рік після проходження науковим працівником атестації.
Пунктом 8 Положення № 1475 визначено, що графік проведення атестації наукових працівників затверджується щороку розпорядчим документом керівника наукової установи за пропозицією вченої ради наукової установи до початку календарного року.
Інформація про дату проведення атестації наукового працівника, який підлягає атестації, доводиться до його відома не пізніше,ніж за два місяці до дати її проведення.
Відповідно до вимог пункту 10 Положення № 1475 для кожної наукової посади вченою радою наукової установи затверджується атестаційна форма, яка враховує: якість наукових результатів (публікації, патенти, участь та керівництво науковими (науково-технічними) проектами (розробками); викладацьку діяльність; керівництво підготовкою та/або підготовку наукових кадрів; національну та міжнародну співпрацю (участь у національних та міжнародних наукових проектах, господарських договорах, проектах тощо); підвищення кваліфікації; виконання адміністративних обов`язків; популяризацію науки (лекції, інтерв`ю, науково-популярні передачі) та мобільність.
З метою уніфікації атестаційної форми вчена рада під час затвердження атестаційної форми може об`єднувати наукові посади в категорії (групи).
Атестаційна форма повинна містити лише такі вимоги, які піддаються документальному підтвердженню, зокрема, з використанням наукометричних баз даних, та зазначені у трудовому договорі (контракті). 
Пунктом 11 Положення № 1475 визначено, що для організації та проведення атестації наукових працівників розпорядчим документом керівника наукової установи за погодженням з вченою радою наукової установи утворюється одна або кілька атестаційних комісій у складі голови, секретаря і членів атестаційної комісії. Головою атестаційної комісії, як правило, є заступник керівника наукової установи.
До складу атестаційної комісії залучаються наукові працівники наукової установи, серед яких не менше третини не обіймають керівних посад (зокрема, не є керівниками структурних підрозділів наукової установи), уповноважений представник колективу наукових працівників (за наявності), який обирається таємним голосуванням на зборах наукових працівників наукової установи, та представник виборного органу первинної профспілкової організації (за наявності).
Склад атестаційної комісії формується з урахуванням необхідності виключення конфлікту інтересів, який міг би вплинути на рішення атестаційної комісії.
Атестація осіб, які входять доскладу атестаційних комісій, та працівників керівного складу передує атестації інших наукових працівників наукової установи, здійснюється керівником наукової установи, а її результати затверджуються вченою радою наукової установи.
Керівник наукової установи вважається таким, що пройшов атестацію, після обрання та призначення його на посаду.
Пунктами 12, 13 Положення № 1475 визначено, що атестація працівника проводиться тільки в його присутності. Засідання атестаційної комісії може бути проведено в режимі відеоконференції.
Засідання атестаційної комісії вважається правоможним, якщо на ньому присутні не менш як дві третини її складу.
Позивачем в позовній заяві не оскаржується факт легітимності атестаційної комісії, яка проводила його атестацію20.05.2025 року.
Пунктами 14, 15 Положення № 1475 визначено, що атестаційна комісія проводить оцінку роботи наукового працівника та ухвалює рішення про результати атестації наукового працівника на основі інформації, включеної до атестаційної справи.
Атестаційна справа формується працівниками кадрової служби на кожного наукового працівника, що атестується, та складається з:
атестаційної форми, заповненої науковим працівником, що атестується, з якою ознайомлено його безпосереднього керівника;
звіту наукового працівника, що атестується, з яким ознайомлено його безпосереднього керівника;
характеристики, складеної та підписаної безпосереднім керівником наукового працівника та/або керівником структурного підрозділу, в якому працює науковий працівник.
Атестаційна справа подається атестаційній комісії не пізніше,ніж за два тижні до проведення атестації.
Після проведення атестації наукового працівника його атестаційна справа долучається до його особової справи.
Атестаційна комісія у присутності наукового працівника, який проходить атестацію, його безпосереднього керівника та керівника структурного підрозділу розглядає та аналізує матеріали атестаційної справи, заслуховує та обговорює звіт наукового працівника про його роботу.
Пунктом 17 Положення № 1475 визначено, щоатестаційна комісія приймає рішення відкритим голосуванням, простою більшістю голосів присутніх на засіданні членів атестаційної комісії.
Щодо наукового працівника, який атестується, атестаційна комісія приймає одне з таких рішень: "відповідає займаній посаді" або "не відповідає займаній посаді". У разі рівного розподілу голосів рішення щодо відповідності/невідповідності займаній посаді ухвалюється атестаційною комісією на користь працівника.
Голосування щодо відповідності/невідповідності наукового працівника займаній посаді за рішенням атестаційної комісії може проводитися таємно.
У разі таємного голосування атестаційна комісія відкритим голосуванням обирає з числа своїх членів лічильну комісію.
Бюлетень для таємного голосування повинен містити прізвище, ім`я та по батькові, назву посади наукового працівника, що атестується, та рішення члена атестаційної комісії: "відповідає займаній посаді" або "не відповідає займаній посаді".
Якщо під час таємного голосування у бюлетені членів атестаційної комісії не було зазначено жодного рішення або зазначено обидва рішення, бюлетень вважається недійсним.
За результатами таємного голосування складається протокол лічильної комісії, який повинен містити прізвище, ім`я та по батькові, назву посади наукового працівника, що атестується, результати голосування, висновок лічильної комісії, її склад та бути підписаним членами лічильної комісії.
За результатами роботи лічильної комісії атестаційна комісія приймає рішення відповідно до абзаців першого і другого пункту 17 цього Положення.
Пунктом 18 Положення № 1475 встановлено, що рішення атестаційної комісії повинне містити прізвище, ім`я та по батькові, рік народження атестованого, відомості про освіту, загальний трудовий стаж, назву посади, оцінку діяльності за результатами голосування і рекомендації атестаційної комісії. Рішення атестаційної комісії підписується головою, секретарем і членами атестаційної комісії, присутніми на засіданні.
Рішення атестаційної комісії повідомляється науковому працівникові та керівнику наукової установи у письмовій формі протягом трьох робочих днів після його прийняття.
Пунктом 19 Положення № 1475рішення атестаційної комісії долучається до атестаційної справи наукового працівника та протягом тижня подається вченій раді наукової установи на затвердження.
Після затвердження вченою радою наукової установи рішення атестаційної комісії атестаційна справа наукового працівника долучається до особової справи.
Пунктом 20 Положення № 1475визначено, що затвердження вченою радою наукової установи рішення атестаційної комісії повинно відбутися не пізніше, ніж протягом одного місяця з дня його подання.
У разі незатвердження вченою радою наукової установи рішення атестаційної комісії у визначений строк, рішення атестаційної комісії вважається затвердженим за вмовчанням.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неповідомлення позивача у письмовій формі протягом трьох робочих днів після прийняття  за результатами його атестації атестаційною комісієюрішення, що не відповідає вимогам пункту 18 Постанови Кабінету Міністрів України від 13.08.1999 №1475 «Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників», колегія суддів посилається на наступне.
В обгрунтування вказаних вимог позивач зазначає що, в порушення вимог пункту 18 Положення № 1475, рішення атестаційної комісії йому не повідомлено у письмовій формі протягом трьох робочих днів після його прийняття, що змусило його 02.06.2025 року робити письмовий запитдо відповідача.
Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що норми пункту 18 Положення № 1475 нерозривно повязані з нормами пункту 20 Положення № 1475, а відтак тлумачення вказаних пунктів має здійснюватися лише у взаємозвязку між собою.
Як зазначалося вище, рішення атестаційної комісії повідомляється науковому працівникові та керівнику наукової установи у письмовій формі протягом трьох робочих днів після його прийняття (п.18 Положення № 1475), в свою чергу затвердження вченою радою наукової установи рішення атестаційної комісії повинно відбутися не пізніше, ніж протягом одного місяця з дня його подання(п.20 Положення № 1475).
Отже, з сисемного тлумачення вказаних норм Положення № 1475 вбачається, що рішення атестаційної комісії затверджується вченою радою Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України не пізніше, ніж протягом одного місяця з дня його подання, а вже після затвердження, протягом трьох робочих днів рішення атестаційної комісії повідомляється науковому працівникові та керівнику наукової установи у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, позивачем не заперечується, що його атестація, як наукового працівника відбулася 20.05.2025 року. Відтак, строк затвердження вченою радою рішення атестаційної комісії закінчився 19.06.2025 року, і саме з цієї дати у відповідача мав розпочатися відлік строку, на повідомлення позивачу в письмовій формі про прийняте 20.05.2025 року рішення атестаційної комісії.
Листом від 05.06.2025 року № 87/01/228 відповідач повідомив позивача про те, що станом на день написання вказаного листа вчена рада не затвердила рішення атестаційної комісії, строк на таке затвердження ще не закінчився.
Згідно протоколу № 6 Вченою радою інституту 19.06.2025 року було затверджено рішення атестаційної комісії від 20.05.2025 року.
Відтак, твердження позивача про порушення відповідачем п. 18 Положення  № 1475 внаслідок не складення та не повідомлення його про рішення атестаційної комісії протягом трьох робочих днів, починаючи з 20.05.2025 року, не знайшли свого пітвердження та є такими, що суперечать приписам пунктів 18, 20 Положення № 1475 у їх системному взаємозв?язку.
Щодо позовних вимог про визнаннянедійсним та скасувати рішення атестаційної комісії, викладеного у пункті 3 протоколу №1 від 20.05.2025 року щодо результатів атестації ОСОБА_1 , як такого, що не відповідає вимогам пункту 18 Положення №1475, колегія суддів вказує на наступне.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).
В обгрунтування вказаних вимог позивач покликається на те, що оскаржуваний пункт 3 протоклу № 1 засідання від 20 травня 2025 року в порушення вимог пункту 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 № 1475 не містить прізвища, ім`я та по батькові, року народження атестованого, відомостей про освіту, загальний трудовий стаж, назву посади, а також не містить роз`яснень, яких саме принципів доброчесності та наукової етики не дотримується позивач, не містить відомостей, на які саме питання не надав відповіді позивач, не містить звинувачень позивача у некомпетентності та неправомірності атестаційної комісії, не містить інформації, як саме позивач ображав голову та членів атестаційної комісії.
Тобто, позивач оскаржує рішення атестаційної комісії щодо оцінки його професійних знань та кваліфікаціїї, фактично спокаючи суд втрутитись у дискреційні повноваження атестаційної комісії та здійснити переоцінку доказів, зібраних у ході процедури проведення атестації позивачана предмет їх достатності.
Поряд з цим, суд не наділений повноваженнями надавати оцінку професійним якостям та аналізу професійної діяльності того чи іншого працівника, оскільки це дискреційні повноваження атестаційної комісії.
Суд перевіряє дотримання процедури проведення атестації та наявність у комісії відповідних повноважень, проте, предметом розгляду у даній справі не є процедурні порушення проведення атестації позивача.
А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких не заявлено жодних позовних вимог.
В свою чергу, відсутність у пункті 3 протоклу № 1 засідання від 20 травня 2025 року року народження атестованого, відомостей про освіту, загального трудового стажу, назви посади, не свідчить про порушення відповідачем процедури проведення атестації позивача, а відтак, не єбезумовною підставою для задоволення позовних вимог шляхом визнання недійсним та скасування рішення атестаційної комісії, викладеного у пункті 3 протоколу №1 від 20.05.2025 року щодо результатів атестації ОСОБА_1 .
Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди саме позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).
В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18.01.2005 Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 ЄВРО компенсації моральної шкоди.
Водночас, у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.
Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, враховуючи недоведеність позивачем протиправності дій відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 40 000 грн моральної шкоди.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову  ОСОБА_1 до Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України про скасування рішення та стягнення моральної шкоди, проте помилився щодо підстав залишення позову без задоволення.
Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обгрунтування мотивів вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України про скасування рішення та стягнення моральної шкоди, виклавши мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення в редакції даної постанови.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат
Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття оскаржуваного рішення, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04 червня 2026 року.

Головуючий: Судді: