ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 382/382/26 Головуючий у 1 інстанції: Кисіль О.А.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Кузьмишиної О.М.
Ключковича В.Ю.
За участю секретаря Керімова К.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції національної поліції України, Управління патрульної поліції в Полтавській області, Головного Управління національної поліції в Полтавській області, третя особа: старший лейтенант УПП в Полтавській області Рубан Едуард Вікторович про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції національної поліції України, Управління патрульної поліції в Полтавській області, Головного Управління національної поліції в Полтавській області, третя особа: старший лейтенант УПП в Полтавській області Рубан Едуард Вікторович, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі серії ЕНА №6644316 від 10.02.2026 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510 грн
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року в позові відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зокрема, апелянт вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та помилково дійшов висновку про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення. Апелянт стверджує, що належний йому автомобіль обладнаний денними ходовими вогнями, які були увімкнені під час руху, що підтверджується наданими відеозаписами. Апелянт вважає, що відповідач не довів належними та допустимими доказами факт порушення вимог пункту 9.8 ПДР України та відсутність денних ходових вогнів у конструкції транспортного засобу. 
01 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд» та 06 травня 2026 року засобами поштового зв`язку до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
28 травня 2026 року до суду апеляційної інстанції від позивача - ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у справі.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, інспектором 1 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області старшим лейтенантом поліції Рубаном Едуардом Вікторовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6644316 від 10 лютого 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн. 
Згідно оскаржуваної постанови, 06.02.2026 12:10 год. дорога Київ-Харків-Довжанський МОЗ 207 км, водій керував транспортним засобом без ввімкненого ближнього світла фар поза населеним пунктом, чим порушив п. 9.8 ПДР - поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні або ближнє світло фар.
Не погоджуючись із постановою про накладення адміністративного стягнення, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
За приписами пункту 8 частини 1 статті 23 Закону № 580-VIII, у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Статтею 222 КУпАП визначено, що органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга і третя статті 122 КУпАП). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Нормами статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Положеннями частини 1 статті 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до частини 2 статті 122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху.
Пунктом 1.1 Правил дорожнього руху закріплено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил.
Відповідно до частини 2 пункту 9.8 Правил дорожнього руху, на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.
Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається, що на водія покладено обов`язок поза населеними пунктами вмикати денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.
За визначенням п.1.10 ПДР України, денні ходові вогні - зовнішні світлові прилади білого кольору, передбачені конструкцією транспортного засобу, установлені спереду транспортного засобу і призначені для покращення видимості транспортного засобу під час його руху у світлий час доби.
Таким чином, неввімкнення денних ходових вогнів (у разі їх відсутності - ближнього світла фар), які є зовнішніми світловими приладами, під час руху поза межами населеного пункту є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для винесення оскаржуваної постанови серії ЕНА №6644316 від 10 лютого 2026 року став висновок інспектора поліції про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом поза межами населеного пункту без увімкненого ближнього світла фар.
Разом з тим, позивач заперечує порушення ним Правил дорожнього руху та вказує , що належний йому транспортний засіб обладнаний денними ходовими вогнями, які передбачені його конструкцією, розміщені в конструкції передніх фар та автоматично вмикаються під час приведення автомобіля у робочий стан.
Позивач стверджує, що під час руху транспортного засобу денні ходові вогні були увімкнені, а тому, обов`язок щодо використання ближнього світла фар, передбачений пунктом 9.8 Правил дорожнього руху України у разі відсутності денних ходових вогнів, на нього не поширювався.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивач керував автомобілем Nissan Leaf 2014 року випуску в комплектації SL (ринок США). Згідно з загальнодоступної інформації, на даному автомобілі окремих виділених денних ходових вогнів у вигляді світлодіодних стрічок або додаткових секцій у бампері зазвичай не передбачено виробником для американського ринку. Функцію денного світла в цій моделі зазвичай виконує ближнє світло фар.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що самостійно встановлені LED-лампочки, які перемикаються під час вмикання покажчика повороту з білого світла на жовте світло, не можна вважати денними ходовими вогнями.
Також, суд першої інстанції після дослідженні наданих позивачем та відповідачем відеозаписів, дійшов висновку, що у позивача передні фари виконують функцію і показника повороту і денного світла, при тому, що ходових вогнів у вигляді світлодіодних стрічок або додаткових секцій у бампері зазвичай не передбачено виробником для даної марки автомобіля, що підтверджує викладене у відзиві.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими, з огляду на наступне. 
Так, зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що на транспортному засобі позивача відсутні денні ходові вогні, фактично ототожнив денні ходові вогні виключно з окремими виділеними світлодіодними стрічками або додатковими секціями у бампері транспортного засобу.
Водночас, таке тлумачення не ґрунтується на положеннях Правил дорожнього руху України, оскільки, пункт 1.10 ПДР України визначає денні ходові вогні як зовнішні світлові прилади білого кольору, передбачені конструкцією транспортного засобу, установлені спереду транспортного засобу і призначені для покращення видимості транспортного засобу під час його руху у світлий час доби.
Зазначене визначення не містить вимоги щодо обов`язкового розташування денних ходових вогнів саме у бампері, у вигляді окремої світлодіодної стрічки чи окремого конструктивного елемента, відокремленого від передньої фари.
Отже, з аналізу змісту п. 1.10 ПДР України слідує, що визначальними ознаками денних ходових вогнів, у розумінні Правил дорожнього руху України, є: білий колір світла, розміщення спереду транспортного засобу, передбаченість конструкцією транспортного засобу та функціональне призначення щодо покращення видимості транспортного засобу під час його руху у світлу пору доби.
Колегія суддів зазначає, що з наявних у матеріалах справи відеозаписів вбачається, що на транспортному засобі позивача під час приведення автомобіля у робочий стан та під час його руху спереду працюють світлові елементи білого кольору, розміщені у конструкції передніх фар автомобіля.
Вказані світлові елементи спрямовані вперед, забезпечують візуальне позначення транспортного засобу та виконують функцію покращення його видимості у світлу пору доби, що відповідає визначенню денних ходових вогнів, наведеному у пункті 1.10 ПДР України.
Крім того, з відеозапису, наданого відповідачем, убачається, що під час руху транспортного засобу позивача спереду автомобіля наявне світло білого кольору.
На переконання колегії суддів, та обставина, що під час увімкнення покажчика повороту відповідний світловий елемент з одного боку тимчасово припиняє випромінювання білого світла та починає працювати у режимі покажчика повороту жовтого кольору, сама по собі не свідчить про відсутність денних ходових вогнів та не спростовує факту їх використання під час руху.
Зазначений режим роботи світлового елемента свідчить лише про особливість його функціонування у взаємозв`язку з покажчиком повороту, однак не доводить, що такий світловий елемент не є денним ходовим вогнем у розумінні пункту 1.10 ПДР України.
Також, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про самостійне встановлення позивачем LED-ламп, які начебто не можуть вважатися денними ходовими вогнями.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачем вносилися зміни до конструкції транспортного засобу, здійснювалося самовільне переобладнання світлових приладів або встановлювалися додаткові світлові елементи з порушенням вимог чинного законодавства.
Також, саме по собі посилання суду першої інстанції на загальнодоступну інформацію щодо комплектації Nissan Leaf 2014 року випуску для ринку США не може вважатися достатнім доказом відсутності денних ходових вогнів у конкретному транспортному засобі позивача.
Така інформація має загальний характер, не ідентифікує технічні характеристики саме автомобіля ОСОБА_1 , не містить відомостей про конкретний VIN-код транспортного засобу, його фактичну комплектацію, можливі заводські особливості, сертифікацію чи технічний стан на момент притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Колегія суддів також враховує, що технічні характеристики конкретного транспортного засобу не можуть встановлюватися виключно на підставі відомостей із мережі Інтернет або інших загальнодоступних джерел, які не є офіційною технічною документацією виробника та не дають можливості достовірно встановити комплектацію конкретного автомобіля.
Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність у конструкції автомобіля позивача денних ходових вогнів.
Колегія суддів зазначає, що обов`язок доведення правомірності оскаржуваної постанови та наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення покладається саме на суб`єкта владних повноважень.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, мав довести не лише факт руху позивача поза межами населеного пункту та відсутність увімкненого ближнього світла фар, а й те, що на транспортному засобі позивача були відсутні або не були увімкнені денні ходові вогні, оскільки саме їх використання є передбаченим пунктом 9.8 ПДР України альтернативним способом виконання відповідного обов`язку водія.
Разом з тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що під час руху транспортного засобу позивача денні ходові вогні не були увімкнені.
Натомість, наявні у справі відеозаписи свідчать про наявність спереду автомобіля світла білого кольору, яке розміщене у конструкції передніх фар та використовується для позначення транспортного засобу під час руху. 
Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок відповідача про порушення позивачем пункту 9.8 ПДР України.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а зазначив наступне: «…У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи».
Отже, згідно принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Таким чином, колегія суддів вважає, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 є не доведеним.
Враховуючи вищезазначене, постанова інспектора 1 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області старшого лейтенанта поліції Рубана Едуарда Вікторовича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6644316 від 10 лютого 2026 року є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Отже, справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 КУпАП підлягає закриттю.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229, 243, 286, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Яготинського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року скасувати та прийняти нове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову інспектора 1 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області старшого лейтенанта поліції Рубана Едуарда Вікторовича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6644316 від 10 лютого 2026 року.
Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 КУпАП - закрити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 798 (сімсот дев`яносто вісім) грн. 72 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р. 

Судді Кузьмишина О.М.

Ключкович В.Ю.