Справа №:755/16490/25
Провадження №: 2/755/761/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"08" травня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Катющенко В.П., розглянувши за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про звільнення майна з-під арешту, - 
В С Т А Н О В И В:
Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить суд: зняти арешт з майна, яке належало ОСОБА_2 , який накладено 17.08.2017 16:04:55 за номером запису про обтяження 21926277 (спеціальний розділ) за постановою, серія та номер: НОМЕР_6, виданою 13.07.2017, видавник Дніпровський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві та припинити обтяження речових прав; вирішити питання розподілу судових витрат.
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_2 . У 2024 році, вона як спадкоємець першої черги, звернулась із заявою до Десятої Київської державної нотаріальної контори, де дізналась, що на майно її сина накладено арешт, оскільки у 2017 році було відкрито виконавче провадження. 29.04.2025 позивачка отримала відповідь від Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), згідно якої повідомлено, що на виконанні у Відділі (ВП-архів) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого напису №3675 виданого 06.09.2016 ПН ЧМНО про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 71 670,71 грн. 27.11.2017 державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Крім того, на виконанні у Відділі (ВП-архів) також перебувало виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання вимоги № ф-2І6643-17 виданої 10.10.2019 ГУ ДПС у м. Києві про стягнення боргу у розмірі 33 463,99 грн. 15.04.2020 державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Зазначені виконавчі провадження знищено, за закінченням строків зберігання. Перевіркою АСВП встановлено, що станом на 29.04.2025 вищевказані виконавчі документи до Відділу повторно не надходили та на виконанні не перебувають. Також, ГУ ДПС у м. Києві відповіддю від 27.03.2025 зазначило, що станом на 25.03.2025, в інтегрованих картках ОСОБА_2 відсутня заборгованість зі сплати податків, зборів та інших загальнообов`язкових платежів. При цьому, згідно до інформаційної довідки № 437421132 від 30.07.2025 вбачається, що на все нерухоме майно ОСОБА_2 накладено арешт № 21926277 (спеціальний розділ), дата, час державної реєстрації - 17.08.2017 16:04:55. Станом на день подання даної позовної заяви арешт з майна не знятий, що унеможливлює оформлення позивачкою права власності на спадкове майно. 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05.09.2025 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 
Копію вказаної ухвали суду відповідачами отримано 09.09.2025, що підтверджується довідками про доставку електронного документу.
03.10.2025 від представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - Рожко С.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити в задоволенні позову. АТ КБ «ПриватБанк» вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки законодавчо передбачена можливість затримки видачі свідоцтва про право на спадщину до зняття арешту лише у випадку накладення арешту судовими чи слідчими органами. У даній же справі арешт на майно спадкодавця не накладався ні слідчими, ні судовими органами, оскільки був накладений державним виконавцем в ході виконавчого провадження. Крім того, постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій нотаріусом не виносилася. 
Позивачкою будь-яких інших заяв по суті до суду подано не було.
Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 
Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 від 28.10.2000 (а.с.8).
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_2 , виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1446 (а.с.10).
13.11.2024 відносно майна померлого ОСОБА_2 Десятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 73279415 (у нотаріуса № 601/2024), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 79130272 (а.с.16).
Довідкою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори Гаєвської О.О. № 1562/02-14 від 03.06.2025 підтверджується, що спадкоємцем померлого ОСОБА_2 є його мати ОСОБА_1 (а.с.15).
Згідно інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2025 № 10350 від 14.04.2025, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 26.12.2000, розпорядження № 56-515, зареєстрованого в Бюро 12.01.2001, за реєстровим № 2176 (а.с.17).
29.04.2025 листом Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 48035 повідомлено, що на виконанні у Відділі (ВП-архів) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого напису № 3675 виданого 06.09.2016 Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у сумі 71 670,71 грн. 27.11.2017 державним виконавцем, керуючись п.2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. На виконанні у Відділі (ВП-архів) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання вимоги № ф-216643-17у виданої 10.10.2019 ГУ ДПС у м. Києві про стягнення боргу у розмірі 33 463,99 грн. 15.04.2020 державним виконавцем, керуючись п.2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувану. Зазначені виконавчі провадження знищено, за закінченням строків зберігання. Перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що станом на 29.04.2025 вищевказані виконавчі документи до Відділу повторно не надходили та на виконанні не перебувають (а.с.11-12).
27.03.2025 листом Головного управління ДПС у м. Києві № 3120/В/26-15-13-01-07 повідомлено, що згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи контролюючого органу, станом на 25.03.2025, в інтегрованих картках ОСОБА_2 відсутня заборгованість зі сплати податків, зборів та інших загальнообов`язкових платежів (а.с.13).
Згідно інформаційної довідки № 437421132 від 30.07.2025 з Державного реєстру речових прав встановлено, що 17.08.2017 державним реєстратором Бондарчук Ю.М. зареєстровано обтяження: арешт всього нерухомого майна ОСОБА_2 , на підставі постанови, серія та номер: НОМЕР_6 від 13.07.2017, видана Дніпровським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві (а.с.14).
Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У справі «Спорррінг і Льонрот проти Швеції» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції.
За правилом частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, порушує права власника на мирне володіння своїм майном.
Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а частиною 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
За нормою частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).
За приписами частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з приписами частин 1, 2 статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини.
Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.
Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (заява № 48553/99).
Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати «володіння майном», про яке йдеться у статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд.
В таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає можливість зробити висновок про те що права власності на об`єкт нерухомого майна породжує право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на вільне володіння, користування та розпорядження майном.
Тому відмова у задоволенні позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
У відповідності до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Як було встановлено судом вище, арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 був накладений на підставі постанови № НОМЕР_6 від 13.07.2017, яка видана Дніпровським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві. В той же час, на виконанні у Дніпровському відділі (ВП-архів) дійсно перебувало виконавче провадження № НОМЕР_6, стягувачем за яким було ПАТ КБ «ПриватБанк», а боржником ОСОБА_2 .
Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)).
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18).
Зважаючи на те, що стягувачем за виконавчим провадженням, у якому було накладено арешт на майно, був ПАТ КБ «ПриватБанк» (нині - АТ КБ «ПриватБанк»), то останній є належним відповідачем у даній справі. 
При цьому, позовні вимоги також пред`явлені до Головного управління ДПС у м. Києві та Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), які не є ані боржниками, ані особами, в інтересах яких накладено арешт, отже, останні є неналежними відповідачами у цій справі.
Зважаючи на те, що наявність накладеного обтяження порушує права позивача належне користування, володіння та розпорядження майном, це дає підстави для задоволення позову та зняття арешту з майна, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо.
В той же час, вимога позивача щодо припинення обтяження речових прав задоволенню не підлягає, оскільки жодним чином не обґрунтована та не конкретизована. 
З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 316, 321, 328, 386, 391, 1223, 1296 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10-13, 76-83, 89, 90, 95, 141, 209, 210, 244, 245, 258, 259, 263-266, 268, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд - 
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (код ЄДРПОУ: 35011660, вул. Г. Тороповського, 39, м. Київ), Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ: 14360570, вул. Грушевського, 1Д, м. Київ), Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (код ЄДРПОУ: 44116011, вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ) про звільнення майна з-під арешту - задовольнити частково.
Зняти арешт з майна ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ), який накладено 17.08.2017 16:04:55 за номером запису про обтяження 21926277 (спеціальний розділ) за постановою, серія та номер: НОМЕР_6, виданою 13.07.2017, видавник Дніпровський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.
В решті позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Суддя: