ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"20" травня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/957/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Деркач Т. Г. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників 
справу № 916/957/26 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС” (02232, м. Київ, вул. Закревського, 16, код ЄДРПОУ 37141112);
до відповідача Приватного сільськогосподарського підприємства “КАЇССА” (73000, м. Херсон, вул. Рішельєвська, 9, код ЄДРПОУ 14115089);
про стягнення 91 370,22 грн 
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю “АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС” звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Приватного сільськогосподарського підприємства “КАЇССА” 91 370,22 грн, з яких 40 885,20 грн основний борг, 6 238,58 грн пені, 19 987,12 грн 12% річних, 24 259,32 грн втрат від інфляції.
В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю “АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС” (позивач, Постачальник) посилається на неналежне виконання Приватним сільськогосподарським підприємством “КАЇССА” (відповідач, Покупець) умов укладеного між сторонами договору поставки №9757-15/2016 від 04.07.2016 (далі - договір) щодо оплати поставленого товару.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі 
19.03.2026 суд прийняв позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС” до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/957/26.
Справу постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.
31.03.2026 за вх№11106/26 господарський суд одержав від відповідача заяву про застосування строків позовної давності.
31.03.2026 за вх№11109/26 господарський суд одержав від відповідача відзив на позовну заяву.
31.03.2026 за вх№11112/26 господарський суд одержав від відповідача заяву про застосування строків позовної давності.
06.04.2026 за вх№11745/26 господарський суд одержав від позивача відповідь на відзив.
06.04.2026 за вх№11748/26 господарський суд одержав від позивача заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Стислий виклад позиції позивача
Унаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором поставки у відповідача утворилася заборгованість, яка станом на день розгляду справи становить 40 885,20 грн.
Враховуючи неналежне виконання відповідачем договору щодо своєчасної оплати поставленого товару, позивач нарахував останньому 6 238,58 грн пені, 19 987,12 грн 12% річних, 24 259,32 грн інфляційних втрат.
Через несплату боргу позивач звернувся до суду за стягненням.

Стислий виклад позиції відповідача
Відповідач посилається на форс-мажорні обставини, зокрема воєнні дії - а саме військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що засвідчується листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022. 
Відповідач вказує, що з 24.02.2022, після повномасштабного вторгнення військ РФ у м. Херсон і в Україну в цілому, ПСП «КАЇССА» тимчасово припинило господарську діяльність і не здійснює дотепер, оскільки виробничі потужності заводу перебувають на окупованій території селища Таврійськ Каховського району та безпосередньо у м. Нова Каховка Херсонської області.
Відповідач зазначає, що позивач пропустив сплив позовної давності щодо вимог за період з 18.01.2022 по 02.03.2022, оскільки: оплата за ВН № SI0003327789 від 04.01.2022 мала бути здійснена до 18.01.2022, оплата за ВН № SI0003335740 від 11.01.2022 до 25.01.2022, оплата за ВН № SI0003338315 від 12.01.2022 до 26.01.2022, оплата за ВН № SI0003344081 від 14.01.2022 до 28.01.2022, оплата за ВН № SI0003352759 від 20.01.2022 до 03.02.2022, оплата за ВН № № SI0003372628, SI0003372650, SI0003372681, SI0003372880 від 31.01.2022 до 14.02.2022, оплата за ВН №№ SI0003404711 від 16.02.2022 до 02.03.2022. Позов подано до суду 17.03.2026, а отже, трирічний строк на звернення до суду щодо вказаної суми закінчився 02.03.2025, проте позов подано за межами цього строку.

Обставини справи встановлені судом 
07.07.2016 між позивачем та відповідачем був укладений договір, відповідно до умов якого позивач зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставляти відповідачеві визначені цим договором запчастини та експлуатаційні матеріали, а також виконувати шиномонтажні послуги, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, приймати товар та оплачувати його (п. 1.1. договору).
За умовами пунктів 1.2. та 1.3. договору номенклатура, найменування, одиниця виміру, походження товару, загальна кількість, ціна за одиницю товару, що підлягає поставці за цим договором, термін та умови поставки визначаються у рахунках фактурах та товарних накладних, або інших передбачених чинним законодавство документах на товар, які є невід`ємною частиною договору та остаточно узгоджується сторонами на кожну окрему партію товару. Загальна сума договору становить суму ціни товару, вказану в видаткових накладних протягом дії договору. 
Згідно з п. 2.1. договору погодження сторонами кількості, номенклатури, асортименту та ціни товару відбувається за їх взаємною згодою шляхом переговорів та фіксується в рахунках на оплату або в накладних про відвантажування, що являються невід`ємними складовими даного договору, без складання специфікацій. Покупець, підписуючи документ про відвантаження (накладна, товарно-транспортна накладна), виявляє згоду на прийняття товару відповідно до попередньої домовленості із Постачальником та позбавляється права заявляти претензії щодо невідповідності поставленого товару за кількістю, номенклатурою, асортиментом, ціною попередній домовленості із Постачальником. Уповноважуючи певну особу на прийняття товару від Постачальника Покупець автоматично уповноважує таку особу підписувати відповідні товарно-супровідні документи. 
Відповідно до приписів п. 2.3. договору товар продається на умовах попередньої оплати або на умовах відстрочення платежу. У разі продажу товару на умовах відстрочення платежу, термін відстрочення зазначається у накладній. У разі відстрочення платежу товар має бути сплачений не пізніше останнього дня відтермінування. 
За пунктом 2.4. договору ціни товару вважаються остаточно визначеними сторонами в видатковій накладній на момент постачання (передавання) партії товару. 
Поставка товару здійснюється за погодженням сторін на умовах пункту 2.5. договору: 2.5.1.) EXW – склад Постачальника. Товар переходить у власність Покупця з моменту передачі товару Покупцю на складі Постачальника. 2.5.2. FCA франко-перевізник. Товар переходить у власність Покупця з моменту передачі товару Постачальником перевізнику. Оплата послуг перевізника здійснюється Постачальником за рахунок Покупця. Усі ризики загибелі, втрати, пошкодження або знищення товару переходять до Покупця з моменту отримання ним товару від перевізника. Доказом передачі постачальником товару перевізнику є товарно-транспортна накладна, квитанція, декларація, або інший документ, що засвідчує передачу товару перевізнику. 
Розділом 3 договору сторони визначили порядок розрахунків. Так, за домовленістю сторін оплата згідно договору здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальнику. При здійсненні оплати Покупець вказує наступні реквізити: номер та дату підписання договору, по якому відбувається поставка продукції з посиланням на виставлений Постачальником рахунок-фактуру (пункт 3.1. договору). Сторони домовились, що в разі прострочення платежу з боку Покупця Постачальник має право припинити подальші відвантаження Покупцю до отримання повної оплати за відвантаженими, але не оплаченими в строк партіями товару, а також перейти до роботи з Покупцем на умовах 100% попередньої оплати (пункт 3.2. договору). В залежності від загальної суми щомісячних замовлень Покупця, Постачальник визначає суму товарного кредиту, на яку він може поставити Товар на умовах домовленого відтермінування. У разі перевищення суми товарного кредиту та не настання при цьому терміну оплати за відтермінуванням, Покупець має сплатити суму коштів, яка буде дорівнюватись сумі перевищення кредиту невідкладно (пункт 3.3. договору). 
За умовами пункту 4.2. договору Покупець зобов`язаний прийняти товар та здійснити відповідні розрахунки згідно з п.п. 2, 3 договору.
Відповідно до пунктів 5.2., 5.3. договору в разі прострочення платежу більше 3-х календарних днів покупець сплачує пеню у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. У разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на підставі ст. 625 ЦК України.
Сторони домовились, що боржник на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф у розмірі 12 (дванадцять) відсотків річних від простроченої суми. 
Згідно з пунктами 8.2. та 8.4. договору сторони домовились, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 20216 року з можливістю його пролонгації, оскільки якщо протягом 1-го місяця до закінчення терміну дії даного договору жодна зі сторін не заявить про намір змінити його умови або припинити його дію, договір вважається продовженим на 1 календарний рік і так рік за роком.
Суд установив, що на виконання зобов`язань за договором позивач за видатковими накладними від 04.01.2022 № SI0003327789; від 11.01.2022 № SI0003335740; від 12.01.2022 № SI0003338315; від 14.01.2022 № SI0003344081; від 20.01.2021 №№ SI0003352759; від 31.01.2022 №№ SI0003372628, SI0003372650, SI0003372681, SI0003372880, від 16.02.2022 № SI0003404711 відповідачу відвантажив товар на загальну суму 40 885,20 грн на умовах відстрочення платежу. 
Як видно зі змісту даних видаткових накладних, строк оплати товару встановлений:
до 18.01.2022 - за ВН № SI0003327789 від 04.01.2022; 
до 25.01.2022 - за ВН № SI0003335740 від 11.01.2022;
до 26.01.2022 за ВН № SI0003338315 від 12.01.2022; до 28.01.2022 за ВН № SI0003344081 від 14.01.2022;
до 03.02.2022 - за ВН № SI0003352759 від 20.01.2022;
до 14.02.2022 - за ВН № № SI0003372628, SI0003372650, SI0003372681, SI0003372880 від 31.01.2022;
до 02.03.2022 - за ВН №№ SI0003404711 від 16.02.2022. 
Разом з видатковими накладними відповідачу були вручені рахунки на оплату отриманого товару від 04.01.2022 № S0006731451; від 11.01.2022 № S0006744337; від 12.01.2022 № S0006748528; від 14.01.2022 № S0006757763; від 20.01.2022 № S0006772087; від 31.01.2022 №№ S0006805660, S0006805529, S0006805523, S0006805538; від 16.02.2022 № S0006856965, відповідно. 
Відвантажений товар відповідач прийняв без зауважень і заперечень, а видаткова накладна прийнята та підписана уповноваженою особою відповідача. Проте, відповідач не здійснив оплату отриманого товару у встановлений у видаткових накладних строк. 
Станом на дату подачі позову заборгованість за договором становить 40 885,20 грн. 
У зв`язку із неналежним виконанням договору позивач, на підставі п.п. 5.1, 5.3. договору нарахував відповідачу 6 238,58 грн пені, 19 987,12 грн 12% річних та на підставі ст. 625 ЦК України 24 259,32 грн інфляційних втрат.

Висновки суду
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Приписами статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Приписами статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як встановлено статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до основних положень цивільного і господарського законодавства договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, які мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно із ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 ЦК України.
Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що між сторонами виникли господарські зобов`язання, підставою яких є укладений між сторонами справи договір поставки. 
Суд установив, що на виконання умов договору позивач здійснив поставку товару відповідачу, а останній отримав поставлений товар, про що свідчать видаткові накладні, а саме: від 04.01.2022 № SI0003327789; від 11.01.2022 № SI0003335740; від 12.01.2022 № SI0003338315; від 14.01.2022 № SI0003344081; від 20.01.2021 №№ SI0003352759; від 31.01.2022 №№ SI0003372628, SI0003372650, SI0003372681, SI0003372880, від 16.02.2022 № SI0003404711.
Загальна сума, на яку був поставлений товар за вказаними накладними становить 40 885,20 грн. 
Відповідач оплату за отриманий товар не здійснив. 
На день подання даного позову відповідач так і не виконав умови договору в частині оплати товару у розмірі 40 885,20 грн. 
Відповідач проти укладання договору та отримання товару не заперечує, однак посилається на форс-мажорні обставини, а саме: введення в Україні воєнного стану, що унеможливило здійснити оплату поставленого позивачем товару та посилається на лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.
Такі доводи відповідача судом до уваги не беруться, з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. 
Пунктом 7.1. договору сторони встановили, що сторони звільняються від відповідальності за часткове чи повне невиконання договірних зобов`язань, якщо це невиконання є наслідком дії обставин непереборної сили, а саме: війни, блокади, саботажу, актів державних органів, пожежі, повені, землетрусу, громадянських заворушень та інших незалежних від сторін обставин, які вони не могли передбачити, уникнути, і які наступили після підписання даного договору. 
Відповідно до пункту 7.2. договору сторона, для якої склались обставини, зазначені в пункті 7.1. даного договору повинна повідомити іншу сторону про початок та кінець дії таких обставин. Доказом обставин непереборної сили, що склались, є довідка видана Торгово-промисловою Палатою одній із сторін. 
Згідно пункту 7.3. договору сторона, яка своєчасно і в порядку, передбаченого даним Договором, не сповістила іншу сторону про початок дії обставин непереборної сили, порушуючи тим вищезгадану процедуру, не може посилатись на ці обставини, виключаючи ті випадки, коли обставина непереборної сили перешкодила надсиланню повідомлення.
Натомість матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до позивача з повідомленням про настання у відповідача форс-мажорних обставин підтверджених довідкою Торгово-промислової палати України. 
Верховний Суд у постановах від 31.08.2022 у справі №910/15264/21, від 23.08.2023 у справі № 910/6234/22, від 22.06.2022 у справі №904/5328/21, дійшов наступних висновків, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення. Таке положення має бути прямо зазначено в договорі. Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору. Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини, як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором». 
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21 зазначено, що «аналогічний підхід міститься в узагальнених нормах європейського звичаєвого права. Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч.3 ст.7.1.7 "Непереборна сила (форс-мажор)" вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона яка не виконала дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права (ст.8.108(3)), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення ».
У постановах від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 07.06.2023 у справі № 912/750/22, від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22 Верховний Суд наголосив, що «лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, не можна вважати сертифікатом у розумінні ст. 14-1 Закону "Про торгово промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини. 
Отже, лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин». 
Суд зазначає, що таким чином лист Торгово-промислової плати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не є належним доказом настання для відповідача форс мажорних обставин, які унеможливлюють виконання ним зобов`язань за договором.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар у сумі 40 885,20 грн. 
Окрім того, позивач заявив до стягнення 6 238,58 грн пені.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Приписами ст. 549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України).
Відповідно до пунктів 5.2. договору в разі прострочення платежу більше 3-х календарних днів, покупець сплачує пеню у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. 
Позивач у позові зазначає, що при обчисленні пені відійшов від розміру, визначеного пунктом 5.2. договору, та застосував до розрахунку пені розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня та застосував строк нарахування у межах шести місяців.
Суд враховує, що розрахунок пені з використанням алгоритму, передбаченого договором був би більшим, ніж з урахуванням обчислення суми у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, господарський суд дійшов висновку, що такий розрахунок здійснений арифметично правильно, а тому з Приватного сільськогосподарського підприємства “КАЇССА” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС” належить стягнути суму пені у розмірі 6 238,58 грн.
Також позивач заявив до стягнення суму 19 987,12 грн - 12% річних від простроченої суми.
У разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на підставі ст. 625 ЦК України Сторони домовились, що боржник на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф у розмірі 12 (дванадцять) відсотків річних від простроченої суми (п. 5.3. договору). 
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 625 та статті 627 Цивільного кодексу України законодавцем не обмежено права сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими коштами. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).
Умовами договору сторони визначили інший розмір річних, а саме: 12%.
У постанові Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 335/4646/22 колегія суддів у цій справі не відступає від висновків Верховного Суду про те, що статтею 625 ЦК України передбачено право сторін за домовленістю погодити у договорі інший розмір процентів річних, ніж встановлений цією нормою, чи від висновків, що проценти річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України не є неустойкою, а підтверджує попередні висновки Верховного Суду про те, що розмір указаних процентів (визначених договором у тому числі) може бути зменшено, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України.
Матеріали справи не містять клопотань відповідача про зменшення розміру відсотків. 
Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто, в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.
Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Перевіривши розрахунок 12% річних та інфляційних, господарський суд дійшов висновку, що розрахунок здійснений арифметично правильно, а тому з Приватного сільськогосподарського підприємства “КАЇССА” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС” належить стягнути суму 12 % річних у розмірі 19 987,12 грн та інфляційних втрат у розмірі 24 259,32 грн.
Щодо заяви відповідача про застосування строків щодо спливу позовної давності, суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України)
За змістом вказаної норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Заявник покликається на норми законів України, відповідно до яких позовна давність змінювалась.
Так під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2» установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. 
Згідно із Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Запроваджений карантин був відмінений з 01.07.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 
Натомість Законом України від 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» з 17.03.2022 розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено п. 19 згідно якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 
Законом України від 08.11.2023 № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» п. 19 розділу Прикінцеві та перехідні положення змінено наступним чином - у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. П. 19 виключений з розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України з 04.09.2025 на підставі Закону України від 14.05.2025 «Про внесення зміни поновлення перебігу позовної давності».
Враховуючи викладене, заява відповідача про застосування строків спливу позовної давності задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.
У ст. 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
За наведених умов, господарський суд задовольняє позов Товариства з обмеженою відповідальністю “АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС” про стягнення з Приватного сільськогосподарського підприємства “КАЇССА” 91 370,22 грн, з яких 40 885,20 грн - основний борг, 6 238,58 грн - пеня, 19 987,12 грн - 12% річних, 24 259,32 грн інфляційні втрати. 
Судові витрати покладаються на відповідача відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства “КАЇССА” (73000, м. Херсон, вул. Рішельєвська, 9, код ЄДРПОУ 14115089) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС” (02232, м. Київ, вул. Закревського, 16, код ЄДРПОУ 37141112) 40 885,20 грн основного боргу, 6 238,58 грн пені, 19 987,12 грн 12% річних, 24 259,32 грн інфляційних втрат, 2 662,40 грн судового збору. 
Наказ видати згідно зі ст. 327 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.
Повне рішення складено 20 травня 2026 р.

Суддя Т.Г. Деркач