П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/15657/25	

Категорія:113030000 Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.
Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту:24.02.2026р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2025 року у ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, до Головного управління Державної міграційної служби України в (далі – ГУ ДМС) України в Одеській області про: 
- визнання протиправною бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській області та ДМС України, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28 жовтня 2024 року;
- зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області та ДМС України прийняти рішення щодо прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі – Закон №3671-VI) та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 (далі – Правила №649).
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що відповідачі порушили його права, передбачені Законом №3671-VI, а саме право особи звертатися за захистом та бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, у відповідності з положеннями чинного законодавства України.
Відповідач – ГУ ДМС України в Одеській області позов не визнав, вказуючи, що вбачається зловживання позивачем процедурою звернення за міжнародним захистом.
Представником ДМС України подано відзив на позов, в якому зазначено, що проаналізувавши заяву позивача від 28 жовтня 2024 року ДМС встановлено, що зазначені обставини, такі як: волонтерська діяльність, здача крові як донора, надання гуманітарної допомоги у вигляді продуктів харчування, ліків, засобів гігієни тощо вже були предметом опрацювання під час розгляду ДМС та судовими інстанціями заяви під час оскарження рішення, прийнятого за результатами її розгляду.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28 жовтня 2024 року.
Зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом №3671-VI та Правилами №649.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги:
- вимоги позивача про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії не підлягають задоволенню як безпідставні та необґрунтовані;
- саме до дискреційних повноважень ГУ ДМС в Одеській області належить вирішення питання розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняття відповідного рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу вказується, що рішення суду першої інстанції є вірним, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУ ДМС України в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є уродженцем м. Рибінськ, Ярославської області (РФ), де проживав до виїзду в Україну. За національністю (етнічною належністю) росіянин, за віросповіданням християнин-євангеліст-п`ятидесятник, належить до Церкви християн Віри Євангельської "Дім Горшечника".
ОСОБА_1 прибув до України у 2018 році з метою місіонерської діяльності від релігійної організації Церкви християн віри євангельської "Дім Горшечника", у зв`язку з призначенням його асистентом пастора на служіння до філіалу церкви у м. Одеса. Посвідку на тимчасове проживання було оформлено за клопотанням "Релігійної громади Церкви християн Віри Євангельської "Дім Горшечника" у м. Одеса.
Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2018 - 10 лютого 2023 року проживав на території України легально на підставі посвідок на тимчасове проживання.
11 листопада 2022 року "Релігійна громада Церкви християн Віри Євангельської "Дім Горшечника" у м. Одеса звернулася до Одеської обласної військової адміністрації з клопотанням про надання сприяння в обміні посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 . Листом Одеської ОВА №11530/8/01-38/10439/2-22 було проінформовано про неможливість погодження обміну посвідки на тимчасове проживання з посиланням на п.1 Постанови Кабінету Міністрів України №1232 "Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану".
27 лютого 2023 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
15 березня 2023 року у рамках процедур розгляду заяви із заявником відповідач провів анкетування, а також були проведені співбесіди, про що складені протоколи.
У анкеті та при проведенні співбесід ОСОБА_1 як підстави для отримання додаткового захисту зазначив про таке:
- належність особи до Церкви християн Віри Євангельської "Дім Горшечника", релігійна діяльність та побоювання щодо переслідувань з боку органів державної влади за ознакою віросповідання;
- загроза переслідувань через неприйняття державної політики РФ;
- загроза мобілізації до лав зс РФ;
- ймовірність притягнення до кримінальної відповідальності через волонтерську діяльність в Україні.
Відповідно до висновку ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15 вересня 2023 року по справі №2023ОD0012, встановлено, що факти повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування. Цим висновком рекомендовано відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.
Рішенням Державної міграційної служби України від 16 жовтня 2023 року №185-23 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року по справі №420/30583/23 відмовлено повністю ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ДМС України про скасування рішення від 16 жовтня 2023 року №185-23. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2024 року по справі №420/30583/23, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року – залишено без змін.
28 жовтня 2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся до повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В якості підстав для звернення позивач зазначив нові обставини, які при поверненні до країни походження можуть розцінюватися як співпраця з ворожою державною та державна зрада, а саме: 1) надання допомоги в/ч НОМЕР_1 , яка полягала в направленні продуктів харчування, ліків та засобів особистої гігієни, наданні бензинового генератора; 2) допомога військовослужбовцю ОСОБА_3 , що полягала в наданні йому безкоштовного житла, матеріальної та духовної допомоги на період проходження ВЛК та реабілітації; 3) здача крові як донора на постійній основі для воїнів ЗСУ.
Листом від 30 жовтня 2024 року ГУ ДМС в Одеській області повідомлено, що оригінали матеріалів звернення ОСОБА_1 від 28 жовтня 2024 року надіслано до ДСІОБГ ДМС задля прийняття всебічного управлінського рішення та проведення додаткових перевірочних заходів у межах міжнародного та національного законодавства
Листом Державної міграційної служби України №8.5-652/2-25 від 20 січня 2025 року, повідомлено позивача, що зазначені обставини, такі як: волонтерська діяльність, здача крові для донора, надання гуманітарної допомоги у вигляді продуктів харчування, ліків, засобів гігієни тощо вже були предметом опрацювання під час розгляду заяви від 27 лютого 2023 року ДМС та судовими інстанціями під час оскарження рішення, прийнятого за результатами її розгляду.
У зв`язку з цим ДМС України дійшло висновку, що вбачається зловживання позивачем процедурою звернення за міжнародним захистом, що, в свою чергу, враховуючи перебування України в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, зумовило застосування до неї положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України "Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" №2942-ІІІ, у якій визначено, що ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки.
Позивач не погодився із вищезазначеним та звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що будь-якого рішення за результатом розгляду заяви позивача від 28 жовтня 2024 року, ГУ ДМС в Одеській області, в порядку, визначеному чинним законодавством України, не прийнято. 
В той же час, відповідач, суб`єкт владних повноважень, не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції, та, відповідно, відсутність належним чином оформленого рішення, свідчить про протиправну бездіяльність Головного управління ДМС в Одеській області, та, відповідно, наслідком цього є зобов`язання вказаного суб`єкта владних повноважень вчинити дії з розгляду заяви позивача.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України №649.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст. 14 Загальної декларації з прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.
Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом №3671-VI.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
У ст. 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття "біженець", який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Посилання апелянта про те, що вимоги позивача про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії не підлягають задоволенню як безпідставні та необґрунтовані, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що вимогами позовної заяви було визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала у неприйнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28 жовтня 2024 року.
Проте, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови у прийнятті та реєстрації 06 серпня 2025 року від позивача заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.6 ст.5 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.1 чи п.13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Матеріали справи не містять рішення міграційного органу про відмову в прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту
Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що доводи апеляційної скарги про протиправність дій відповідача щодо відмови у прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим та спростовується наявними у справі матеріалами справи.
Також, колегія суддів зазначає, що Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до п.1.1. визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі – Правила №649).
Відповідно до п.2.1. Правил №649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:
- а) встановлює особу заявника;
- б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1);
- в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;
- г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;
- ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);
- е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
- Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;
- є) проводить дактилоскопію заявника;
- ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;
- з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правничою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
Рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.
Колегія суддів констатує, що матеріали справи не містять будь-якого рішення за результатом розгляду заяви позивача від 28 жовтня 2024 року, хоча ГУ ДМС в Одеській області, як суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, після отримання заяви позивача, за наслідком розгляду такої заяви повинен був прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або ж прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що відповідач як суб`єкт владних повноважень, не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції, та, відповідно, відсутність належним чином оформленого рішення, свідчить про протиправну бездіяльність ГУ ДМС в Одеській області, та, відповідно, наслідком цього є зобов`язання вказаного суб`єкта владних повноважень вчинити дії з розгляду заяви позивача.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 08 червня 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.