Номер провадження: 22-ц/813/1835/26 
Справа № 509/2244/22
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 лютого 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, та усунення перешкод у користуванні майном,
встановив:
У червні 2022 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому остаточно просила визнати за нею право особистої власності на:
- квартиру загальною площею 53,7 кв.м. та житловою площею 29,8 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 2200223251237, яка зареєстрована за відповідачем, ОСОБА_1 , а також меблі, телевізор, холодильник, плиту, витяжку, що знаходяться у цій квартирі АДРЕСА_2 ; 
- припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 53,7 кв.м. та житловою площею 29,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 2200223251237, та речі, меблі, телевізор, холодильник, плиту, витяжку, які знаходяться у цій квартирі АДРЕСА_2 ; 
- визнати особисте право власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 32,3 кв.м. та житловою площею 14,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 517030751237 (свідоцтво про право власності від 02.12.2014 НОМЕР_1 , зареєстровано за нею, ОСОБА_2 ), та речі, меблі, телевізор, холодильник, плиту, витяжку, які знаходяться у цій квартирі АДРЕСА_4 ; 
- припинити її право власності на квартиру загальною площею 32,3 кв.м. та житловою площею 14,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 517030751237, та на речі, меблі, телевізор, холодильник, плиту, витяжку, які знаходяться у цій квартирі АДРЕСА_4 ;
- визнати особисте право власності ОСОБА_1 на транспортний засіб марки «Toyota», комерційний опис (модель) «RAV4», ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , рік випуску – 2013, реєстраційний номер – НОМЕР_3 , та припинити її право власності на цей транспортний засіб марки «Toyota»; 
- визнати право особистої власності ОСОБА_1 на диски та літню резину транспортного засобу марки «Toyota», комерційний опис (модель) «RAV4», ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , рік випуску – 2013;
- стягнути з ОСОБА_1 на її користь різницю у вартості майна у сумі 209 000 гривень; 
- усунути їй перешкоди у користуванні вказаною вище квартирою АДРЕСА_2 , шляхом її вселення у цю квартиру, та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй, та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди користуванні квартирою АДРЕСА_2 , розташованої по вказаній вище адресі, зобов`язавши ОСОБА_1 , надати їй комплект ключів від вхідної двері цієї квартири; стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь, та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень, та вирішити питання стосовно понесених нею судових витрат стягнувши з ОСОБА_1 на її користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 12346,4 гривень та професійної правничої допомоги у розмірі 50 000 гривень.
Позов обґрунтовано такими обставинами.
З 19.11.2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дочка ОСОБА_3 .
За час перебування у шлюбі сторони придбали таке майно:
Квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 517030751237, яку зареєстровано за ОСОБА_2 
Квартиру АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 2200223251237, яку зареєстровано за відповідачем, ОСОБА_1 
Автомобіль марки «Toyota», комерційний опис (модель) «RAV4», ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , рік випуску – 2013, реєстраційний номер – НОМЕР_3 , зареєстрований за відповідачем, ОСОБА_1 , який знаходиться у його користуванні.
Після отримання акту прийому передачі двокімнатної квартири, сторони вселились та проживали у цій квартирі разом родиною. З 24.02.2022 року у зв`язку з початком воєнного стану у країні, позивачка взяла дочку та виїхала тимчасово з двокімнатної квартири до батьків, за місцем реєстрації. Відповідач без дозволу позивачки змінив замки від вхідних дверей вказаної вище квартири, та у цю квартиру не пускає. Всі особисті речі позивачки, особисті речі та іграшки дитини залишились у цій двокімнатній квартирі, які відповідач не повертає. Відтак відповідач позбавив дитину звичного укладу життя, та такі дії відповідача завдають дитині моральні страждання.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 лютого 2025 року вказаний вище позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 , право особистої власності на квартиру загальною площею 53,7 кв.м. та житловою площею 29,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 2200223251237; зареєстровано за відповідачем, ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на речі, меблі, телевізор, холодильник, плиту, витяжку, які знаходяться у квартирі загальною площею 53,7 кв.м. та житловою площею 29,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 53,7 кв.м. та житловою площею 29,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 2200223251237.
Припинено право власності ОСОБА_1 на речі, меблі, телевізор, холодильник, плиту, витяжку, які знаходяться у квартирі загальною площею 53,7 кв.м. та житловою площею 29,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано особисте право власності ОСОБА_1 , на квартиру загальною площею 32,3 кв.м. та житловою площею 14,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 517030751237 (свідоцтво про право власності від 02.12.2014 НОМЕР_1 зареєстровано за Позивачкою, ОСОБА_2 ).
Визнано особисте право власності ОСОБА_1 , на речі, меблі, телевізор, холодильник, плиту, витяжку, які знаходяться у квартирі загальною площею 32,3 кв.м. та житловою площею 14,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Припинено право власності ОСОБА_2 , на квартиру загальною площею 32,3 кв.м. та житловою площею 14,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 517030751237.
Припинено право власності ОСОБА_2 на речі, меблі, телевізор, холодильник, плиту, витяжку, які знаходяться у квартирі загальною площею 32,3 кв.м. та житловою площею 14,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнано особисте право власності ОСОБА_1 , на транспортний засіб марки «Toyota», комерційний опис (модель) «RAV4», ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , рік випуску – 2013, реєстраційний номер – НОМЕР_3 .
Припинено право власності ОСОБА_2 на транспортний засіб марки «Toyota», комерційний опис (модель) «RAV4», ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , рік випуску – 2013, реєстраційний номер – НОМЕР_3 .
Визнано право особистою власності ОСОБА_1 , на диски та літню резину транспортного засобу марки «Toyota», комерційний опис (модель) «RAV4», ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , рік випуску – 2013.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію у різниці вартості майна у сумі 21630 грн.
Зобов`язано ОСОБА_1 , не перешкоджати в користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартирою загальної площею 53,7 кв.м., яка розташована за адресою – АДРЕСА_1 , право власності зареєстроване 20.10.2020 року, на відповідача, реєстраційний номер в реєстрі 2200223251237), зобов`язавши ОСОБА_1 надати комплект ключів ОСОБА_4 від вхідної двері у вищезазначеної квартирі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на обставини, якими обґрунтовані заперечення проти позову, а саме щодо вартості спірного майна, яким вважає судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 лютого 2025 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на речі, меблі, телевізор, холодильник, плиту, витяжку, які знаходяться у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та припинення його права власності на таке майно; визнання за ним права власності на речі, меблі, телевізор, холодильник, плиту, витяжку, які знаходяться у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 та припинення права власності на такі за ОСОБА_2 ; стягнення з нього компенсації у різниці вартості майна у сумі 21630 грн; зобов`язання його, не перешкоджати в користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартирою за адресою – АДРЕСА_1 та стягнення з нього на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні таких позовних вимог. 
Скаржник зауважує про залишення судом поза увагою одночасної зміни позивачкою, як предмету, так і підстав позову, недоведеність джерел і часу придбання спірного майна, а також його обсягу. Також ОСОБА_1 зауважує про передчасність висновків суду першої інстанції щодо зобов`язання його не чинити позивачці перешкод у користуванні квартирою за адресою – АДРЕСА_1 .
Крім того, скаржник вказує, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з нього моральної шкоди виходив з порушення прав та інтересів малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не є стороною у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 , заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги, зауважує, що скаржником при подачі апеляційної скарги було сплачено судовий збір не у повному обсязі, отже апеляційні вимоги про скасування оскаржуваного рішення у частині компенсації частки вартості майна не підлягають розгляду.
Також позивачка зауважує про безпідставність тверджень скаржника про одночасну зміну нею предмету та підстав позову, а також про обґрунтованість та справедливість визначеної судом першої інстанції оцінки вартості спірного майна. Крім того, 
 ОСОБА_2 зазначає, що про обсяг наявного у спірних квартирах рухомого майна у суді першої інстанції зазначено самим відповідачем.
У судовому засіданні 24.02.2026 року представник скаржника ОСОБА_5 – адвокат Лошадкіна В.О. підтримала вимоги апеляційної скарги, надала пояснення за її доводами. Представник позивачки ОСОБА_6 – адвокат Артем`єва К.М., заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просила таку залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, як законне та обґрунтоване, згодом до суду не з`явилася про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Заслухавши суддю - доповідача, представника скаржника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що вартість від забудовника однокімнатної квартири 32,3 кв.м. становить 873 715 грн, та двокімнатної 53,7 кв.м. становить 1 554 615 гривень, при цьому вартість автомобіля на час розгляду справи, відповідно до відомостей сайту auto Ria, становить 724 160 грн, а також виснував про доведеність факту обмеження відповідачем ОСОБА_5 у доступі до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що спричиняє останній моральну шкоду.
Щодо таких висновків суду колегія суддів зауважує про таке.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77-79 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 13,81 ЦПК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Так, відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 4 та 5 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.
Судом встановлено, що сторони з 19 листопада 2010 року по 25 липня 2022 року перебували у шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дочка ОСОБА_3 .
За час перебування у шлюбі сторони придбали таке майно:
Квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 517030751237, зареєстроване за позивачем, ОСОБА_2 .
Квартиру144, загальною площею 53,7 кв.м. та житловою площею 29,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна якої – 2200223251237; зареєстровано за відповідачем, ОСОБА_1 .
Автомобіль марки «Toyota», комерційний опис (модель) «RAV4», ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , рік випуску – 2013, реєстраційний номер – НОМЕР_3 , зареєстрований за відповідачем, ОСОБА_1 , та знаходиться у його користуванні.
На підтвердження ціни квартири АДРЕСА_5 сторонами надано такі докази.
Щодо вартості спірної однокімнатної квартири, сторонами надано такі докази.
Цінову довідку № 645 від 16.09.2023 року «Експертне Бюро «Айстра» відповідно до якої вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , становить 974 390 гривень, середній показник вартості однокімнатних квартир зазначено – 30167 грн. за кв.м.
Звіт ТОВ «Будексперт-Т» про ринкову вартість об`єкта нерухомості квартири загальною площею 32,3 кв.м. та житловою площею 14,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 станом на 16 лютого 2023 року становить 920 000 гривень, (за курсом 1 дол. США 36,5686 грн.)
Рецензію від 15.09.2023 року, виготовлену «Експертне Бюро «Айстра», на вказаний вище звіт, відповідно до якої звіт станом на 16 лютого 2023 року становить не повною мірою відповідає вимогам нормативно- правових актів з оцінки майна і має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки, може бути використаний за своїм призначенням.
Звіт № К090623-2 виготовлений ПП «Приват-Інвеста», про незалежну оцінку вартості однокімнатної квартири станом на 09.06.2023 року вартість зазначена 878430 грн, де курс 1 дол.США становить 36, 57 гривень
Рецензію від 14.10.2023 року на вказаний вище звіт, відповідно до якої звіт у цілому відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки, та може бути використаний з митою зазначеному у ньому.
Щодо вартості спірної двокімнатної квартири, сторонами надано такі докази.
Звіт ТОВ «Будексперт-Т» про ринкову вартість об`єкта нерухомості квартири загальною площею 53,7 кв.м. та житловою площею 29,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 16 лютого 2023 року становить 1 247 000 гривень. (курс 1 дол. США 36,5686 гривень).
Рецензію від 15.09.2023 року, виготовлену «Експертне Бюро «Айстра», на вказаний вище звіт, відповідно до якої звіт станом на 16 лютого 2023 року не повною мірою відповідає вимогам нормативно- правових актів з оцінки майна і має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки, може бути використаний за своїм призначенням.
Рецензію від 16.10.2023 року, виготовлену ТОВ «Ліга Експерт», на вказаний вище звіт, відповідно до якої звіт відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки але має незначні недоліки, які не вплинуть на достовірність оцінки
Рецензія від 08.02.2024 року, виготовлену ТОВ «Експерт ІН» , на вказаний вище звіт, відповідно до якої звіт не повною мірою відповідає вимогам нормативно – правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може ви користуватися з метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених недоліків.
Цінову довідку № 645 від 16.09.2023 року «Експертне Бюро «Айстра» відповідно до якої вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_2 становить 1 585 440 гривень. Середній показник вартості двокімнатної квартири – 29 524 грн. за кв.м.
Звіт ФОП ОСОБА_7 про незалежну оцінку вартості двокімнатної квартири № 144 від 02.09.2023 року, зазначена вартість 1608700 грн (курс 1 дол. США становить 36,5686 гривень)
Також позивачка надала скріншот з сторінки забудовника, де вартість квартир з ремонтом у мікрорайонні, де розташовані спірні об`єкти нерухомого майна, становить 26 800 – 27 050 грн, за кв.м.
Щодо вартості спірного транспортного засобу, сторонами надано такі докази.
Цінову довідку №646 від 16.09.2023 року «Експертне Бюро «Айстра» про вартість автомобіля Toyota RAV4, реєстраційний номер – НОМЕР_3 , 2013 рік випуску, яка становить 930596 грн.
Звіт від 04.09.2023 року про незалежну оцінку вартості автотранспортного засобу Toyota RAV4, реєстраційний номер – НОМЕР_3 , становить 516 000 гривень, де курс 1 дол. США становить 36,5686 гривень.
Рецензію від 15.09.2023 року, виготовлену «Експертне Бюро «Айстра», на вказаний вище звіт, відповідно до якої звіт є таким, що не відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, є не якісним і не може бути використаний.
Рецензію від 16.10.2023 року, виготовлену ТОВ «Ліга Експерт» на звіт від 04.09.2023р, про незалежну оцінку вартості автотранспортний засіб - Toyota RAV4, реєстраційний номер – НОМЕР_3 , 2013 рік випуску, який виготовлений ТОВ «УкрПрофі», де зазначено, що звіт у цілому відповідає вимогам нормативно – правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, які не вплинуть на достовірність оцінки.
Також позивачка надала скріншот з сайту auto RIA, де вартість автомобілю Toyota RAV4, 2013 року випуску становить 706 304 грн. – 912 640 грн.
Також відповідачем ОСОБА_1 надано звіт ПП «Трікод» про незалежну оцінку ринкової вартості рухомого майна,що знаходить у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 07.09.2023 року в кількості 10 одиниць, на суму 213 500 гривень , де курс за 1 дол. США становить 36,5686 гривень.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує щодо порядку поділу спірного майна між сторонами, водночас заперечує щодо визначеної судом першої інстанції ціни такого майна, а відтак і висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації у різниці вартості майна у сумі 21630 грн.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи спір суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Колегія суддів погоджується з зауваженнями скаржника щодо помилковості визначеної судом першої інстанції вартості спірного майна.
Зокрема, апеляційний суд не погоджується із тим, що розміщена на сайті забудовника спірних об`єктів нерухомості інформація про вартість кв.м. квартир є належним, у розмінні ст. 77 ЦПК України, доказом актуальної на час вирішення справи по суті, вартості квартир, оскільки не враховує факторів, що впливають на вартість об`єктів нерухомості, зокрема, таких, як якість ремонту у об`єкті. Крім того, з розміщеної на сайті забудовника інформації щодо вартості об`єктів неможливо встановити спосіб (підхід) такого розрахунку, а відповідно і його відповідність нормативно правових актів з оцінки майна.
Оцінюючи докази, що містяться у справі стосовно вартості спірного нерухомого майна, апеляційний суд доходить таких висновків.
Щодо визначення актуальної вартості квартири, що за адресою: АДРЕСА_3 , апеляційний суд надає перевагу звіту про вартість квартири за адресою: АДРЕСА_3 , № К090623-2, складеному ПП «Приват-Інвеста», оскільки хоча, за висновками рецензій від 14.10.2023 року та від 15.09.2023 року, як вказаний звіт, так і звіт, виготовлений ТОВ «Будексперт-Т», можуть бути використані за своїм призначенням, попри незначні недоліки, проте звіт ПП «Приват-Інвеста» на відміну, від ТОВ «Будексперт-Т» відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна.
Так, відповідно до звіту № К090623-2, виготовленому ПП «Приват-Інвеста», про незалежну оцінку вартості однокімнатної квартири станом на 09.06.2023 року вартість вказаного об`єкту становить 878430 (за курсом 36,57 грн за 1 дол США). 
Щодо визначення актуальної вартості квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , апеляційний суд, ураховує, що звіт ТОВ «Будексперт-Т», наданий позивачкою, відповідно до рецензії від 08.02.2024 року, виготовленої ТОВ «Експерт ІН», не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових та має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використуватися з метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених недоліків. 
Крім того, відповідно до наданої самою ж позивачкою рецензії від 15.09.2023 року, виготовленої «Експертне Бюро «Айстра», відповідний звіт не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки, та може бути використаний за своїм призначенням.
Водночас, у матеріалах справи також міститься звіт про вартість квартири за адресою: АДРЕСА_3 , складений ФОП ОСОБА_7 02.09.2023 року, невідповідність якого вимогам нормативно-правових чи наявність у якому недоліки, що вплинули на достовірність оцінки не підтверджена жодними доказами.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що вартість вказаного вище об`єкта нерухомого майна підлягає визначенню, із урахуванням висновків звіту ФОП ОСОБА_7 .
Так, відповідно до звіту № 144 від 02.09.2023 року, виготовленому ФОП ОСОБА_7 про незалежну оцінку вартості двокімнатної квартири, вартість вказаного об`єкту становить 1608700 грн (за курсом 36,5686 гривень за 1 дол. США). 
Також апеляційний суд, погоджуючись із відповідними доводами скаржника, не виснує про безпідставність визначенням судом актуальної вартості транспортного засобу Toyota RAV4, реєстраційний номер – НОМЕР_3 , 2013 рік випуску, на підставі відомостей, розміщених на сайті auto Ria.
Так, суд першої інстанції визначаючи вартість вказаного рухомого майна, послався на те, що ринкова вартість автомобіля на час вирішення справи на сайті auto Ria, становить 724 160 гривень.
Апеляційний суд зауважує, що відомості, опубліковані на сайті щодо вартості аналогічних товарів (у цьому випадку транспортних засобів), не можуть вважатися належним і допустимим доказом актуальної вартості конкретного майна, оскільки вони мають узагальнений характер, не враховують індивідуальні технічні, конструктивні та експлуатаційні характеристики окремого об`єкта майна, стан його збереження, наявність пошкоджень, модифікації, пробігу, а також інші обставини, які безпосередньо впливають на ринкову вартість такого майна. 
Вказані усереднені відомості унеможливлюють висновок про реальну вартість конкретного транспортного засобу, оскільки суперечать вимогам до доказів, визначених ст. 77-81 ЦПК України.
Водночас, визначаючи актуальну вартість транспортного засобу, апеляційний суд не погоджується із доводами скаржника ОСОБА_1 про те, що вартість автотранспортного засобу Toyota RAV4, реєстраційний номер – НОМЕР_3 , становить 516 000 гривень, де курс 1 дол. США становить 36,5686 гривень.
Так, вказана вище вартість визначена у наданому відповідачем ОСОБА_5 звіті про незалежну оцінку вартості автотранспортного засобу від 04.09.2023 року, який відповідно до рецензії від 15.09.2023 року, виготовленої «Експертне Бюро «Айстра», є таким, що не відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, є не якісним і не може бути використаний. Крім того, відповідно до рецензії від 16.10.2023 року, виготовленій ТОВ «Ліга Експерт», яка була наданій самим відповідачем, вказаний звіт має недоліки, хоча і незначні.
Водночас, апеляційний суд звертає увагу на довідку №646 від 16.09.2023 року «Експертне Бюро «Айстра», що міститься у справі відповідно до якої вартість спірного транспортного засобу становить 930596 грн. 
При цьому, доказів на спростування правильності визначеної у вказаній довідці ціни вартості автотранспортного засобу Toyota RAV4, реєстраційний номер – НОМЕР_3 , матеріали справи не містять.
Отже, зважаючи на викладене, апеляційний суд виснує, що різниця між вартістю майна, що виділяється в особисту приватну власність сторін складає 200 326 грн (87 8430+930 596)-1 608 700). Водночас, ураховуючи принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) апеляційний суд виснує про відсутність підстав для зміни рішення суду у частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 компенсації різниці вартості майна у розмірі 21 630 грн.
Апеляційний суд також відхиляє доводи скаржника про недоведеність позивачкою джерел і часу придбання а також обсягу спірного майна, що знаходиться у спірних квартирах, яке було також поділено між сторонами (речей, меблів, телевізорів, холодильників, плит, витяжок), звертаючи увагу на положення ч.1 ст. 82 ЦПК України та те, що факт наявності вказаного майна у квартирах, за адресами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , відповідно, відповідач ОСОБА_1 визнавав протягом розгляду справи судом першої інстанції, крім того, у поданому до суду відзиві на уточнену позову заяву виклав перелік вказаного рухомого майна.
Крім того, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Проте, жодних доказів на спростування того, що на відповідне рухоме майно не поширюється правовий режим спільного сумісного майна, скаржником ОСОБА_1 не надано.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги про одночасну зміну позивачкою ОСОБА_2 предмету та підстав позову, колегія суддів звертає увагу скаржника на таке.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
Велика Палата Верховного Суду у свої постановах неодноразово зазначала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу (див. постанови 12 червня 2019 року у справі N 487/10128/14-ц (провадження N 14-473цс18, від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (провадження N 14-364цс19), від 24 квітня 2024 року у справі N 657/1024/16-ц (провадження N 14-5цс23).
Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (юридичне обґрунтування позову) - юридичну кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно надати правову кваліфікацію спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі N 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі N 924/1473/15, від 26 червня 2019 року у справі N 587/430/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі N 265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц, від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17, від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц, від 08 червня 2021 року у справі N 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі N 916/585/18 та у справі N 904/5726/19, від 06 липня 2021 року у справі N 911/2169/20, від 22 вересня 2021 року у справі N 904/2258/20, від 12 жовтня 2021 року у справі N 910/17324/19).
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі N 759/17146/20 (провадження N 61-7914св23), від 22 травня 2024 року у справі N 128/285/18 (провадження N 61-15740св23), Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 01 липня 2024 року у справі N 908/1884/23, від 25 квітня 2024 року у справі N 927/977/23 та інші.
Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі N 657/1024/16-ц (провадження N 14-5цс23) виснувала, що в разі надходження до суду такої заяви суд виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.
Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.
Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.
Дійсно, протягом розгляду справи судом першої інстанції позивачка ОСОБА_2 , змінила первісно заявлені позовні вимоги, доповнивши їх вимогами про поділ меблів, наявних у спірних квартирах, транспортного засобу, а також резини та дисків до нього, стягнення компенсації різниці вартості майна. 
Водночас, апеляційний суд зауважує, що як фактичні, так і юридичні підстави позову – придбання майна за час перебування у шлюбі та відсутність згоди щодо порядку його поділу, що були викладені позивачкою ОСОБА_2 не змінились.
Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, зобов`язання не перешкоджати у користуванні ним та стягнення з відповідача моральної шкоди, то такі було заявлено ОСОБА_2 у справі №509/790/23, що об`єднано зі справою №509/2244/22.
Апеляційний суд відхиляє також зауваження скаржника про передчасність висновків суду першої інстанції щодо зобов`язання його не чинити позивачці перешкод у користуванні квартирою за адресою – АДРЕСА_1 , як такі, що спростовуються матеріалами справи.
Так, за встановленими судом обставинами справи факт обмеження відповідачем позивачки у доступі до двокімнатної квартири підтверджується Актами від 13.02.2023 року, 14.02.23р., 15.08.2023р., а також укладеним ОСОБА_1 , після 22.02.2022 року (дата від`їзду ОСОБА_2 разом із дитиною ОСОБА_3 з відповідної квартири), договором про охорону об`єкта від 12.03.2022 року та листом Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради від 18.08.2022 року.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечення проти вказаних позовних вимог, у яких ОСОБА_1 , не заперечував, що позивачка разом з їх спільною дитиною у спірній двокімнатній квартирі не проживають з 22.02.2022 року і їх вселення до такої призведе до порушення його право на житло, оскільки він проживає у вказаній квартирі разом із новою дружиною.
Водночас апеляційний суд вважає слушними зауваження скаржника ОСОБА_1 про безпідставність задоволення позовних вимог про стягнення з нього моральної шкоди, з підстав завдання такої малолітній ОСОБА_3 , оскільки звертаючись до суду із позовом у цій справі та справі №509/790/23, ОСОБА_2 не зазначала про те, що діє не тільки від свого імені, але і у інтересах малолітньої ОСОБА_3 .
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі N 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Зважаючи на те, що позивачкою не було наведено жодних обґрунтувань щодо завдання відповідачем моральної шкоди саме їй, апеляційний суд виснує про безпідставність висновку суду першої інстанції щодо задоволення відповідних позовних вимог.
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Зважаючи на викладене, апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність у позивачки іншого житла та неможливість сторін проживати спільно, як подружжя.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 п.п.1,3,4 ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Підсумовуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди слід скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні таких позовних вимог. В іншій оскаржуваній частині рішення суду потрібно залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 лютого 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий          Ю.П. Лозко

Судді:           О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький