номер провадження справи 9/35/26

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 Справа № 908/668/26
м.Запоріжжя 

За позовом: Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» 
до відповідача: Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
про стягнення суми 95564,04 грн.

Суддя Боєва О.С.

Без повідомлення (виклику) сторін 

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» про стягнення з відповідача: Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 10491,59 грн – 3% річних, 43106,09 грн інфляційних нарахувань, 41966,36 грн пені за неналежне виконання договору № 10961/20/19-121-11-20-08984 від 17 січня 2020, всього – загальної суми 95564,04 грн.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 18.03.2026 присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/668/26, здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями та визначено до розгляду судді Боєвій О.С.
Ухвалою суду від 24.03.2026 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/668/26, присвоєний номер провадження 9/35/26, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Підставою для звернення з позовом до суду зазначено неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання за Договором № 10961/20/19-121-11-20-08984 від 17 січня 2020 щодо своєчасної оплати виконаних позивачем робіт згідно з підписаним сторонами Актом № 1 здачі-приймання виконаних робіт від 03.07.2020 на суму 713880,00грн, яка була сплачена відповідачем за платіжною інструкцією № 3149 від 18.02.2021. У зв`язку з порушенням встановлених договором строків оплати позивачем на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.3 Договору нараховані та заявлені до стягнення з відповідача 3% річних, інфляційні втрати та пеня. Також у позовній заяві наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, що складається з: судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5000,00 грн.
30.03.2026 до суду від відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, зокрема, про наступне. Відповідно до п. 2.2 Договору оплата Замовником частини вартості робіт у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від Підрядника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в ЄРПН, у встановлених ПК України випадках та порядку. 03.07.2020 сторони оформили та підписали Акт № 1 здачі-приймання виконаних робіт за Договором. Податкова накладна зареєстрована в ЄРПН 15.09.2020, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної. Позивачем не надано доказів направлення Замовнику електронної квитанції про реєстрацію податкової накладної в ЄРПН. 19.02.2021 відповідачем, згідно з платіжною інструкцією № 3149, була сплачена вартість виконаних робіт з урахуванням ПДВ в сумі 713 880,00 грн. Сплата вартості робіт в розмірі ПДВ без надання електронної квитанції про реєстрацію податкової накладної в ЄРПН є правом відповідача, а не обов`язком. Враховуючи те, що Договором не встановлений строк оплати вартості робіт в розмірі суми ПДВ після реєстрації податкових накладних в ЄРПН, строк оплати ПДВ в розмірі 118 980,00 грн не є простроченим. Строк оплати ПДВ не настав, тому строки порушення відповідачем зобов`язання з оплати вартості робіт на суму ПДВ визначені невірно, що призвело до неправильного розрахунку 3% річних та інфляційних витрат. І, за таких умов, 3% річних та інфляційні витрати у заявлених позивачем розмірах не підлягають задоволенню. Щодо вимог в частині пені в розмірі 41966,36 грн, нарахованої за період з 18.08.2020 по 17.02.2021, відповідачем зазначено, що період нарахування перевищує шестимісячний строк, визначений ч. 6 ст. 232 ГКУкраїни, тому ці вимоги не підлягають задоволенню. Також позивачем заявлені вимоги про стягнення пені більше ніж через п`ять років після виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором. Відповідач вважає, що позивач зловживає своїми правами щодо стягнення пені. Незважаючи на невеликий розмір пені (41966,36 грн), її стягнення є несправедливим та спричинить додаткові фінансові навантаження на відповідача, який на даний час потерпає від втрати такого об`єкту, як Запорізька АЕС. Відповідно до Статуту АТ «НАЕК «Енергоатом», підприємство утворене з метою виробництва електричної енергії, забезпечення безпечної експлуатації та підвищення ефективності роботи атомних електростанцій, безпеки під час будівництва, введення в експлуатацію та зняття з експлуатації ядерних установок, безперебійного енергопостачання суб`єктів господарювання та населення, а також у межах своєї компетенції забезпечення постійної готовності України до швидких ефективних дій у разі виникнення аварій на підприємствах атомної енергетики, радіаційних аварій у промисловості, дотримання вимог ядерного законодавства, норм та правил з ядерної та радіаційної безпеки. Дохід АТ «НАЕК «Енергоатом» на 99 % складається з виручки від реалізації електричної енергії, що виробляється її відокремленими підрозділами – атомними електростанціями. В структурі електроенергії, виробленої підрозділами «НАЕК «Енергоатом», найбільшу частку складала електроенергія, вироблена саме Запорізькою АЕС. Загальновідомою є обставина захоплення 04.03.2022 російськими військами міста Енергодар, в якому розташовані промислові потужності Запорізької атомної електричної станції – об`єкту критичної інфраструктури першої категорії, тому що знищення атомної електростанції це загроза найвищого рівня. З моменту окупації Запорізька АЕС працювала в екстремальних умовах, майже весь час на мінімально допустимих потужностях. З 11 вересня 2022 року ВП ЗАЕС повністю зупинена (шість енергоблоків-«тисячників» сумарною потужністю 6000 МВт тимчасово окупованої Запорізької АЕС наразі не працюють). З листопада 2022 року на ЗАЕС оголошено простій за відсутності вини працівників. Відповідач стверджує, що наявні обставини, які мають істотне значення, зокрема: втрачено виробничі потужності Запорізької АЕС, що забезпечували майже половину його доходу від реалізації електроенергії, що вкрай негативно вплинуло на фінансовий стан Компанії; виконання відповідачем в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу; необхідність в умовах воєнного стану підтримувати безпеку АЕС (Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської) в умовах постійних ракетних атак РФ на енергетичну інфраструктуру України, відповідно до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», що полягає у зобов`язанні першочергово забезпечувати безпеку експлуатуючих ядерних установок; відповідач входить до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; АТ «НАЕК «Енергоатом» - єдине підприємство, яке на теперішній час стабільно виробляє електроенергію, так вкрай потрібну для безпеки держави, підприємств та населення України. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Таким чином, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру. Відповідач вважає, що з урахуванням зазначених вище обставин, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір пені, як відповідальності за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Просив врахувати викладені у відзиві заперечення; відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в заявленому розмірі; зменшити розмір пені на 90% від заявленого розміру; судові витрати покласти на позивача.
06.04.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, яка з урахуванням положень ч. 4 ст. 116 ГПК України подана позивачем у встановлений судом строк та прийнята до розгляду. 
19.04.2026 до суду надійшла заява позивача про розподіл судових витрат з доданими до неї документами (доказами) (документ сформований в системі «Електронний суд» 19.04.2026, вх. № 8629/08-08/26 від 20.04.2026), згідно з якою позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму 2662,40 грн судового збору та суму 5000,00 грн витрат на правничу допомогу. 
30.04.2026 до суду від відповідача надійшло заперечення на заяву позивача про розподіл судових витрат, згідно з яким відповідач просить не покладати на АТ «НАЕК «Енергоатом» всі витрати на професійну правничу допомогу у справі № 908/668/26 в розмірі 5000,00 грн. Зменшити заявлений розмір витрат правничої допомоги, у разі задоволення заяви позивача, до мінімально можливого розміру.
03.05.2026 до суду від позивача надійшли «Додаткові письмові пояснення з приводу заяви про розподіл судових витрат» (документ сформований в системі «Електронний суд» 03.05.2026, вх. № 9775/08-08/26 від 04.05.2026). 
Розглянувши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Акціонерним товариством «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» (Підрядник) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» (Замовник) був укладений Договір № 10961/20/19-121-11-20-08984 на виконання робіт від 17.01.2020 (далі – Договір), за умовами якого Замовник доручає та зобов`язується оплатити, а Підрядник приймає на себе зобов`язання з виконання проектних робіт: «Технічне переоснащення. ВП «Запорізька АЕС», м. Енергодар Промислова, 33. Енергоблок №5. Реакторне відділення. Організація нових місць об`єктивного контролю концентрації ізотопу юлру-10 у розчині борної кислоти в системах першого контуру АЕС. Розробка проектної документації» (надалі за текстом – проектно-кошторисна документація). Код згідно з ДКПП ДК 016:2010-71.12 (п.1.1. Договору).
В п. 2.1 Договору сторони зокрема визначили, що вартість робіт за цим договором зазначається в Протоколі узгодження договірної ціни (додаток №2) і визначена на підставі Договірної ціни (додаток №4), що є невід`ємними частинами цього договору, складає: 594900,00 грн. Крім того, ПДВ: 118980,00 грн. Усього з урахуванням ПДВ: 713880,00 грн.
Згідно з п.п. 5.1, 5.5, 5.6 Договору, після завершення виконання робіт згідно Календарного плану (невід`ємний додаток №3 до договору) Підрядник протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту завершення виконання робіт надає Замовнику проектно-кошторисну документацію, оформлену відповідно до п. 4.5 даного договору. Підрядник надає Замовнику Акт здачі-приймання виконаних робіт у кількості 4-х примірників після отримання письмового повідомлення про результат вхідного контролю виконаних робіт з розробки проектно-кошторисної документації. Належним виконанням робіт за договором є підписання сторонами Акта здачі-приймання виконаних робіт.
Відповідно до п. 2.2 Договору, оплата виконаних робіт здійснюється за фактично виконаний обсяг робіт на підставі Акта здачі-приймання виконаних робіт, підписаного обома сторонами, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Підрядника протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з дати підписання Акта здачі-приймання виконаних робіт. 
Оплата Замовником частини вартості робіт у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від Підрядника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку.
В матеріалах справи міститься копія Акту № 1 здачі-приймання виконаних робіт до Договору № 10961/20/19-121-11-20-08984 від 17.01.2020, який складений та підписаний сторонами 03.07.2020. Вартість виконаних робіт по Акту становить: 594900,00 грн. Крім того, ПДВ 20%: 118980,00 грн. Усього з урахуванням ПДВ: 713 880,00 грн.
Позивачем оформлена відповідна податкова накладна від 03.07.2020 № 3, яка 15.09.2020 зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних за № 9233650705, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної.
За платіжною інструкцією № 3149 від 18.02.2021 ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» перераховано на рахунок позивача суму 713 880,00 грн оплати за виконані роботи згідно акту № 1 від 03.07.2020 до Договору.
Відповідно до Закону України «Про акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»» від 06.02.2023 № 2896-ІХ, який набрав чинності 23.03.2023, Постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1420 «Про утворення акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»» утворено Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код ЄДРПОУ 24584661) шляхом перетворення Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код ЄДРПОУ 24584661); установлено, що: «товариство є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з дня державної реєстрації товариства; відокремлені підрозділи ДП «НАЕК «Енергоатом» із дня державної реєстрації товариства продовжують функціонувати як відокремлені підрозділи товариства (філії, представництва)».
Як вбачається з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які є відкритими і загальнодоступними, 11.01.2024 внесено запис про створення юридичної особи – Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (ЄДРПОУ 24584661) в результаті реорганізації, шляхом перетворення Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (ЄДРПОУ 24584661). Акціонерне товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». У розділі «Дані про відокремлені підрозділи юридичної особи», в т.ч., значиться: Філія «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код ЄДРПОУ ВП 19355964).
У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати виконаних позивачем робіт за Договором № 10961/20/19-121-11-20-08984 від 17.01.2020, згідно з підписаним сторонами Актом № 1 здачі-приймання виконаних робіт від 03.07.2020 на суму 713 880,00 грн, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача інфляційні втрати, 3% річних та пеню.
Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд дійшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного.
За змістом ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення зобов`язання (правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку), зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 837 § 1 глави 61 ЦК України за договором підряду підрядник зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.
В частині 1 ст. 854 ЦК України визначено: якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Згідно з ч. 4 ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. 
Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.ст. 610, 611 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).
Таким чином, незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми грошей (об`єктивні обставини чи суб`єктивна недбалість боржника), це не звільняє його від відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошового зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Як зазначалось вище, в п. 2.2 Договору сторони, зокрема, визначили, що оплата виконаних робіт здійснюється протягом 45 календарних днів з дати підписання Акта здачі-приймання виконаних робіт.
Акт № 1 здачі-приймання виконаних робіт за Договором на суму 713 880,00 грн, в тому числі 118 980,00 грн ПДВ, був підписаний сторонами від 03.07.2020. 
Оплата робіт на суму 713 880,00 грн була здійснена відповідачем 18.02.2021 за платіжною інструкцією № 3149. 
Таким чином оплата виконаних позивачем робіт була здійснена відповідачем з порушенням визначеного Договором строку. 
З наведеного у позовній заяві розрахунку слідує, що позивач здійснив нарахування 3% річних за загальний період прострочення з 18.08.2020 по 17.02.2021 включно та інфляційних втрат – за загальний період прострочення з вересня 2020 по лютий 2021 включно. Розрахунки 3% річних та інфляційних втрат здійснено окремо на суму вартості робіт без ПДВ та на суму вартості робіт з ПДВ (з урахуванням реєстрації податкової накладної в ЄРПН) за відповідні періоди.
Стосовно викладених у відзиві відповідача заперечень з приводу розрахунку 3% річних та інфляційних втрат в частині їх нарахування за період прострочення з 16.09.2020 по 17.02.2021 на суму 118 980,00 грн з ПДВ, суд зазначає наступне.
Щодо визначеного у другому реченні пункту 2.2 Договору порядку оплати, а саме: що оплата Замовником частини вартості робіт у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від Підрядника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку, то зазначене не змінює строку оплати вартості робіт, в тому числі в частині ПДВ (протягом 45 календарних днів з дати підписання акта здачі-приймання робіт), оскільки положення Договору не розділяють вартість самих робіт та суму ПДВ, що підлягає сплаті. Сума податку на додану вартість, зазначена у п. 2.1 Договору, включається у загальну ціну договору, визначену у п. 2.1 Договору. Податок на додану вартість (ПДВ) – це непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем. І за змістом ч. 1 ст. 188 Податкового кодексу України, сума ПДВ є складовою бази оподаткування, а тому входить до ціни і не підлягає відокремленню. 
Суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.01.2024 у справі № 904/6023/19 (904/4903/22), відповідно до яких, виходячи з положень статей 173, 174 ГК України, навіть нездійснення реєстрації податкової накладної, розрахунку коригування кількісних та вартісних показників до податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних протягом передбаченого законодавством строку не є порушенням правил здійснення господарської діяльності - невиконанням господарського зобов`язання, оскільки обов`язок зі складання та реєстрації податкових декларацій виникає саме на підставі податкового законодавства. Водночас зазначення сторонами у договорі про обов`язок здійснити реєстрацію податкової накладної, розрахунку коригування кількісних тавартісних показників до податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних протягом передбаченого законодавством строку не має наслідком зміну характеру відповідних правовідносин з податкових на господарські.
В матеріалах справи міститься копія складеної позивачем податкової накладної від 03.07.2020 № 3, яка 15.09.2020 зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних за № 9233650705, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної.
При цьому, відповідач мав право (у разі необхідності) самостійно отримати інформацію щодо зареєстрованої позивачем податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
На підставі викладеного, заперечення відповідача щодо ненастання строку виконання зобов`язання в частині оплати суми ПДВ є необґрунтованими. 
Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем оплати виконаних позивачем робіт на суму 713 880,00 грн, у позивача виникло право на нарахування сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення вказаного грошового зобов`язання.
Перевіривши наведені у позовній заяві розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням вищенаведених висновків суду, що сума податку на додану вартість, зазначена у п. 2.1 Договору, включається у загальну ціну договору, суд встановив, що розмір 3% річних та інфляційних втрат є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення з відповідача. Разом з тим, не виходячи за межі визначеного позивачем періоду (-ів) часу, протягом якого (-их), на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних нарахувань, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат у заявлених позивачем розмірах. 
Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми 41966,36 грн пені, нарахованої згідно з наведеним у позовній заяві розрахунком за загальний період прострочення з 18.08.2020 по 17.02.2021 (184 дні). Розрахунок здійснений позивачем окремо на суму вартості робіт без ПДВ та на суму вартості робіт з ПДВ (з урахуванням реєстрації податкової накладної в ЄРПН) за відповідні періоди.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).
Зі змісту ч.1 ст. 546, ч.1 ст. 547, ч. 1 ст. 548 ЦК України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом
Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 28.08.2025 на підставі Закону України № 4196-ІХ від 09.01.2025), встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
В пункті 7.3 Договору сторони визначили, що за порушення строків оплати виконаних робіт Замовник сплачує Підряднику пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період нарахування пені. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь час прострочення виконання зобов`язання. 
Тобто сторони визначили нарахування пені за весь час прострочення виконання зобов`язання – доти, доки триває відповідне прострочення, що свідчить про встановлення договором більшої тривалості періоду нарахування пені, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України.
Згідно зі ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбаченийстаттею 1цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
З вищенаведеного слідує, що у разі, якщо в укладеному сторонами договорі визначено розмір пені, який у відповідному періоді нарахування є вищим, ніж розмір передбачений законом, застосуванню підлягає пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з розрахунком позивача нарахування пені здійснено у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що відповідає вищенаведеним вимогам.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, з урахуванням вищенаведених висновків суду, що сума податку на додану вартість, зазначена у п. 2.1 Договору, включається у загальну ціну договору, але при цьому не виходячи за межі визначеного позивачем періоду (-ів) часу, протягом якого (-их), на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та зазначеного позивачем максимального розміру відповідного нарахування, суд встановив, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі. 
Відповідач у відзиві, в тому числі, просив суд зменшити розмір пені на 90% від заявленого розміру.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України), господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
Питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до положень статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Подібний за змістом висновок щодо застосування статті 551 ЦК України неодноразово послідовно викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.03.2020 у справі № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19. 
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Верховний Суд у постанові від 29.05.2023 у справі № 904/907/22 дійшов висновку, що норма частини 3 статті 551 ЦК України передбачає дві умови для зменшення розміру неустойки, а саме: (1) якщо він значно перевищує розмір збитків, (2) наявність інших обставин, які мають істотне значення. Водночас тлумачення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання. Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18).
Отже, право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.
Також суд повинен встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, закон допускає виплату кредитору такої компенсації його витрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.
Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та засадах господарського судочинства, визначених ст. 2 ГПК України.
В частині 3 ст. 5 Господарського кодексу України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.
Виходячи з приписів ч. 1 ст. 42 ГК України, відповідач, як суб`єкт господарювання, здійснює господарську діяльність на власний ризик.
У разі здійснення господарської діяльності суб`єкт має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від вчинення) таких дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. 
Суд враховує, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України, засадами цивільного законодавства, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, зокрема, визначено, що добросовісність – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20).
Суд виходить з того, що у принципі добросовісності, а саме - при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. 
Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної із сторін прав та обов`язків.
Отже неналежне виконання стороною прийнятих на себе зобов`язань має наслідком визначену відповідальність, яку сторони передбачили при укладенні Договору, а тому наслідки порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором та пов`язані із цим ризики покладаються на нього.
Також суд враховує, що строк виконання грошового зобов`язання з оплати виконаних позивачем робіт на суму 713880,00 грн настав ще у 2020 році та був фактично виконаний відповідачем лютому 2021 року, тобто до виникнення негативних наслідків, що настали для відповідача у зв`язку із тимчасовою окупацією міста Енергодар 04.03.2022, на які посилається відповідач.
Суд зазначає, що АТ «НАЕК «Енергоатом», філією якого є «Відокремлений підрозділ «Запорізька АЕС», дійсно є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, належить до об`єктів до критичної інфраструктури.
В той же час, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» Акціонерне товариство «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект», код ЄДРПОУ 14078902, також включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (Наукова діяльність). Засновником (власником) та акціонером Товариства є, в тому числі, Міністерство енергетики України, з часткою 50% статутного капіталу. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2022 року № 1125-р «Деякі питання управління акціонерним товариством «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» припинена приватизація державного пакета акцій товариства; передано Міністерству енергетики повноваження з управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі АТ ХІ «Енергопроект».
Окрім цього, заявлений позивачем до стягнення розмір пені (41966,36 грн) не є великим, як зазначено самим відповідачем у відзиві, і становить менше 6% від суми основного зобов`язання (713 880,00 грн), є адекватним й співрозмірним по відношенню до порушених прав позивача.
З огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені. 
Отже позовні вимоги задовольняються судом у повному обсязі.
Витрати зі сплати судового збору відповідно до положень статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.
У позовній заяві позивачем був наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, який складається, в тому числі, з витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
19.04.2026 до суду від позивача надійшла заява про розподіл судових витрат з додатками, згідно з якою, крім суми сплаченого судового збору, позивач просить стягнути з відповідача суму 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
30.04.2026 від відповідача надійшло заперечення на заяву позивача про розподіл судових витрат, в обґрунтування якого зазначено, зокрема, наступне. Відповідач вважає, що надання перелічених у заяві послуг документально не підтверджено та є об`єктивно сумнівним: не надано належних доказів формування правового аналізу та стратегії захисту прав клієнта в суді, зокрема, формат, дата та час, зміст та характер тощо; не представлено суду документів чи інших матеріальних носіїв інформації, в яких фіксувався процес формування правової позиції, а також обґрунтування потреби в таких діях як правовий аналіз; сторони в судове засідання не викликались, справа розглядається в спрощеному позовному провадженні. Крім того, позивачем подано до суду багато однотипних позовів за ідентичними договорами та з ідентичними вимогами, за якими Господарським судом Запорізької області відкриті провадження у справах, зокрема, №908/3506/25; № 908/3509/25; № 908/3538/25; № 908/3537/25; №908/3559/25; №908/3557/25; № 908/3682/25; № 908/3685/25; № 908/3763/25, №908/605/26, № 908/650/26. За вищезазначеними справами адвокатом надана ідентична правнича допомоги, вартість якої варіюються від 4000,00 грн до 12000 грн. У справі № 908/3559/25, яка також розглядалася в спрощеному порядку, згідно з Актом про надання правничої допомоги №35 від 06.01.2026 надавалася аналогічна правнича допомога, в тому ж самому об`ємі, шляхом складання аналогічних процесуальних документів, проте вартість таких послуг оцінена адвокатом в розмірі 4000,00 грн. Вказана обставина свідчить про штучне збільшення витрат на правничу допомогу, відсутність обґрунтованості вартості правничої допомоги та зловживання правом на відшкодування цих витрат. Витрати на правничу допомогу у цій справі не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, без понесення яких у позивача буде відсутня можливість захистити свої права та законні інтереси, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх відшкодування за рахунок відповідача. Крім того, інформація, яка міститься в Акті, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом наданих послуг), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Доказів сплати адвокатом податку з отриманих коштів за надану правничу допомогу в підтвердження реальності господарської операції, не надано. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. У справі № 908/668/26 витрати на правничу допомогу є неспівмірними із: складністю справи та обсягом наданих послуг, витраченим часом, значенням справи для сторін, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, що обґрунтовується наступним. Позов з вимогами про стягнення 3% річних, інфляційних втрат і пені, не є складним і не потребує значного часу виконання як юридичної, так і технічної роботи, оскільки не вимагає додаткового вивчення й аналізу законодавства України і судової практики. Позов обґрунтований нормами законодавства, що визначають умови виконання зобов`язання і підстави відповідальності за його порушення, тобто нормами чинного законодавства України незначної кількості, які за своїм змістом не є ні суперечливими, ні складними, що не зумовлює неоднозначного (спірного) сприйняття їхнього змісту. Справа № 908/668/26 розглядається в спрощеному провадженні без виклику сторін та не обтяжена значною кількістю доказів. Докази, якими обґрунтовані позовні вимоги у справі, є в наявності у позивача, як сторони за договором, відповідно, його представником ці докази не збиралися, не потребували додаткового вивчення, відтак, не є складною і підготовка до розгляду цієї справи, оскільки така підготовка не потребує аналізу великої кількості доказів, законодавства, значних затрат часу та зусиль. З огляду на те, які вимоги ставляться до адвоката (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»: наявності у такої особи повної юридичної освіти,стажу роботи в галузі права), дії представника позивача не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи для того, щоб за одним договором обґрунтувати і викласти підставу та вимогу про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, розрахунок яких не потребує наявності спеціальних знань. Публічний інтерес до справи відсутній, спір у цій справі стосується лише її сторін позивача та відповідача. Отже, розмір гонорару є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг, не пропорційним, не є необхідними витратами та у повній мірі не відповідає принципам справедливості, розумності, реальності. Витрати на правничу допомогу у справі № 908/668/26 є завищеними, вартість послуг не відповідає критеріям обґрунтованості. Необхідно враховувати, що АТ «НАЕК «Енергоатом» належить до державного сектору економіки, діяльність якого спрямована на виробництво електроенергії та її реалізації у спосіб визначений законодавством України. Обстріли РФ енергетичної інфраструктури призвели до масштабного дефіциту електроенергії в Україні, застосовуються аварійні відключення світла по всій країні. За умов дефіциту потужності енергосистеми України, стягнення з державного підприємства, як основного суб`єкта генерації електроенергії в країні, надмірних сум «витрат на правничу допомогу» за відсутності належного підтвердження їх понесення позивачем, є безпідставним та таким, що не відповідає принципам справедливості, пропорційності та верховенства права. Просив не покладати на АТ «НАЕК «Енергоатом» всі витрати на професійну правничу допомогу у справі № 908/668/26 в розмірі 5000,00 грн; зменшити заявлений розмір витрат правничої допомоги, у разі задоволення заяви позивача, до мінімально можливого розміру.
Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує наступне.
З положень статті 123 ГПК України слідує, що до складу судових витрат, крім судового збору, входять також витрати, пов`язані з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Разом з першою завою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В частині 5 ст. 129 ГПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до приписів частини 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України). 
Згідно з ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до змісту частини 8 статті 129 ГПК України, судом на підставі поданих доказів (договорів, рахунків) встановлюється розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи. 
Позивачем надано в матеріали справи (додано до заяви про розподіл судових витрат) в копіях, зокрема: Договір про надання правової допомоги № 04-22 від 05.08.2022, укладений між Адвокатом Барчук А.В. та АТ «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «ЕНЕРГОПРОЕКТ», Додаткові угоди до вказаного договору, в т.ч. Додаткову угоду № 5 від 22.12.2025, якою продовжено строк дії договору до 31.12.2026, Протокол погодження розміру гонорару адвоката за надання правової допомоги від 18.03.2026, Акт про надання правничої допомоги № 52 від 13.04.2026 (виконаних робіт) до договору про надання правової допомоги № 04-22 від 05.08.2022.
За умовами Договору № 04-22 від 05.08.2022 (з урахуванням Додаткової угоди №2 від 21.08.2023 за змістом якої сторони дійшли згоди слова «Правова допомога» у всіх відмінках замінити словами «правнича допомога» у відповідному відмінку), Адвокат зобов`язався здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги Клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а Клієнт зобов`язався оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У Протоколі погодження розміру гонорару адвоката за надання правничої допомоги від 18.03.2026 сторони погодили, що у рамках договору № 04-22 від 05.08.2022, укладеного між Адвокатом та Клієнтом, Адвокат надає правничу допомогу Клієнту у спорі з Акціонерним товариством «НАЕК «Енергоатом» про стягнення коштів за неналежне виконання договору про виконання робіт № 10961/20/19-121-11-20-08984 від 17.01.2020 року (пункт 1 Протоколу).
В п. 2 Протоколу сторони погодили, що гонорар Адвоката за правничу допомогу у спорі, визначеному у пункті 1 даного протоколу, в суді першої інстанції є фіксованим у розмірі 5000,00 грн. 
13.04.2026 адвокатом Барчук А.В. та АТ «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «ЕНЕРГОПРОЕКТ» був підписаний Акт про надання правової допомоги № 52 (виконаних робіт) до договору про надання правничої допомоги №04-22 від 05.08.2022, з описом наданих Адвокатом послуг. Так, зазначено, що Адвокат надав, а Клієнт прийняв правничу допомогу, а саме: Представництво інтересів Клієнта у господарському судочинстві у спорі із АТ «НАЕК «Енергоатом» про стягнення коштів за неналежне виконання договору на виконання робіт № 10961/20/19-121-11-20-08984 від 17.01.2020 року у суді першої інстанції – справа № 908/668/26: підготовка позовної заяви із розрахунком стягуваних сум; правовий аналіз доводів відповідача, наведених у відзиві; підготовка та подання відповіді на відзив. В Акті вказано, що гонорар (винагорода) Адвоката за надання правничої допомоги, перелік якої наведений у даному Акті, складає 5000,00 грн. Надана правнича допомога підлягає оплаті у розмірі 5000,00грн. 
Велика Палата Верхового Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
В постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові від 16 листопада 2022 року по справі № 922/1964/21 Великої Палати Верховного Суду, зокрема, зазначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (п. 119 постанови). 
В п.п. 134, 135 вказаної постанови наведений висновок про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 
Крім того, у зазначеній вище постанові вказано наступне: «Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару… Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права… Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п.п. 142, 145, 147 постанови). 
Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Отже при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Насамперед, суд зазначає, що право учасників справи право користуватися професійною правничою допомогою гарантується в силу ст. 59 Конституції України. 
Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією із засад (принципів) господарського судочинства.
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Отже посилання відповідачем у запереченні на те, що витрати позивача на правничу допомогу не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, без понесення яких у позивача буде відсутня можливість захистити свої права та законні інтереси, є безпідставними, нівелюють саму суть права будь-якої сторони захистити свої права в суді.
Доводи відповідача про те, що тим самим представником (адвокатом) на постійній основі здійснюється представництво позивача в Господарському суді Запорізької області, в тому числі, й у справах з подібними вимогами, в контексті підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі № 908/668/26, є необґрунтованими, оскільки при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд оцінює реальність та необхідність таких витрат з урахуванням розумності їхнього розміру у кожній конкретній справі. 
Зазначення відповідачем, що розмір заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу є штучно збільшеним, неспівмірним зі складністю справи, обсягом наданих послуг та витраченим часом, зводяться до його власної суб`єктивної оцінки витрачених представником позивача зусиль на підготовку і складення представником позивача документів. Погоджений сторонами гонорар за правничу допомогу є фіксованим без прив`язки його обчислення до витраченого адвокатом часу на надання правничої допомоги.
Крім того, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність доказів сплати адвокатом податків, оскільки питання оподаткування не входить до предмета доказування у спорі про розподіл між сторонами витрат на правничу допомогу між сторонами.
Також не приймаються судом до уваги посилання відповідача на те, що АТ «НАЕК «Енергоатом» належить до державного сектору економіки, діяльність якого спрямована на виробництво електроенергії та її реалізації, на обстріли енергетичної інфраструктури, що призвели до масштабного дефіциту потужності енергосистеми України та аварійних відключень світла по всій країні, оскільки зазначені обставини не є свідченням неспівмірності заявлених іншою стороною судових витрат та підставою для їх зменшення судом.
Враховуючи вищенаведені висновки суду, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, наведені ним у запереченні на заяву позивача про розподіл судових витрат щодо неспівмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу та їх зменшення.
Дослідивши представлені позивачем письмові докази (документи) на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн є доведеним, підтверджений належними доказами, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару з урахуванням таких критеріїв як: справедливість, добросовісність; принципів співмірності та розумності судових витрат, є співмірним зі складністю справи №908/668/26 та обсягом наданих послуг.
Отже надані позивачем докази в їх сукупності підтверджують наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок відповідача, оскільки цей розмір судових витрат відповідно до статті 74 ГПК України доведений та документально обґрунтований.
На підставі викладеного, враховуючи приписи ч. 4 ст. 129 ГПК України, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі, а саме - у розмірі 5000,00грн. 
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», код ЄДРПОУ 24584661 (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3) в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 133, код ЄДРПОУ ВП 19355964) на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект», код ЄДРПОУ 14078902 (61005, м.Харків, проспект Героїв Харкова, буд. 10/12) суму 10491 грн 59 коп. – 3% річних, суму 43106 грн 09 коп. інфляційних втрат, суму 41 966 грн 36 коп. пені, суму 2662 грн 40 коп. витрат зі сплати судового збору та суму 5000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення складено та підписано 27.05.2026.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України. 

Суддя О.С. Боєва