ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5401/26 Справа № 185/603/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2026 року
у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, –
В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2024 року Комунальне підприємство «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради (далі – КП «Павлоградтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що КП «Павлоградтеплоенерго» відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, надає населенню міста Павлограда, а також підприємствам, установам і організаціям теплову енергію для потреб опалення, в обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами. Зокрема, послуги по теплопостачанню були надані до квартири АДРЕСА_1 . Однак, відповідачка оплату за спожиту теплову енергію не проводить, в результаті чого за період з 01 січня 2002 року по 01 січня 2024 року за нею утворилася заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 96 280,16 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов`язань, позивач нарахував інфляційні втрати в розмірі 6 938,93 грн., 3 % річних в розмірі 1 731,71 грн. та пеню в розмірі 179,85 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 96 280,16 грн., інфляційні втрати в розмірі 6 938,93 грн., 3 % річних в розмірі 1 731,71 грн., пеню в розмірі 179,85 грн., а також судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 028,00 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2026 року позовні вимоги КП «Павлоградтеплоенерго» – задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Павлоградтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 78 449,04 грн., інфляційні втрати в розмірі 610,12 грн., 3 % річних в розмірі 167,04 грн., пеню в розмірі 0,15 грн., а всього – 79 226,35 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій 25 лютого 2026 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Павлоградтеплоенерго» заборгованості за спожиту теплову енергію в розмірі 78 449,04 грн., інфляційних втрат в розмірі 610,12 грн., 3 % річних в розмірі 167,04 грн., пені в розмірі 0,15 грн., а всього 79 226,35 грн. – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Павлоградтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 січня 2021 року по 01 січня 2024 року в розмірі 42 895,14 грн., відмовивши у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом першої інстанції не враховано положення щодо трирічного строку позовної давності. Вважала, що сума заборгованості за спожиту теплову енергію повинна бути обрахована за період з 01 січня 2021 року по 01 січня 2024 року та яка складає 42 895,14 грн., яка визнається відповідачкою.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідачки, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянти обґрунтовували свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що КП «Павлоградтеплоенерго» відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, надає населенню міста Павлограда, а також підприємствам, установам і організаціям теплову енергію для потреб опалення, в обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами.

Так, послуги по теплопостачанню були надані до квартири АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Однак, відповідачка оплату за спожиту теплову енергію не проводить, в результаті чого за період з 01 січня 2002 року по 01 січня 2024 року за нею утворилася заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 96 280,16 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачкою склалися правовідносини з надання комунальних послуг і оплати за них, доказів того, що позивач неналежним чином чи не у повному обсязі надавав відповідачці послуги з центрального опалення не надано, остання від таких послуг не відмовлялася. Відповідачка, як споживач комунальних послуг, зобов`язана сплачувати за отримані житлово-комунальні послуги, якими вона фактично користувалася, проте нею таких дій не вчинено, унаслідок чого утворилась заборгованість, яку підлягає стягненню на користь КП «Павлоградтеплоенерго» в межах строку позовної давності з урахуванням приписів пункту 12 «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК України за період щомісячних платежів з березня 2017 року по 01 січня 2024 року включено в розмірі 78 449,04 грн.

При цьому, суд дійшов висновку про те, що у стягненні заборгованості, яка виникла за період з 01 січня 2002 року по березня 2017 року, слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Водночас, строк позовної давності щодо решти періоду заборгованості, починаючи з березня 2017 року (три роки до початку карантину) переривається на час дії карантину і, в подальшому – на час дії воєнного стану, та не закінчився у день подання позову 22 січня 2024 року, тому на цю заборгованість поширюються приписи пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» до ЦК України в частині продовження строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Отже, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204св18), від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572св22), від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449св22), від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399св3).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, позовні вимоги про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію позивачем пред`явлені за період з 01 січня 2002 року по 01 січня 2024 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із приписами статей 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або, з його згоди іншою особою, основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236 «з метою запобігання поширенню на України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-, з 19 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року на території країни діяв карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом» та наступними постановами КМУ з цього ж питання. В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15 грудня 2021 року продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року продовжено внесення змін до постанови № 1236 від 09 грудня 2020 року, постановою від 09 грудня 2020 року № 1236 продовжено дію до 30 квітня 2023 року. Постановою від 27 квітня 2023 року № 383 продовжено дію до 30 червня 2023 року. Отже Карантин в Україні безперервно встановлено з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Окрім того, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема пунктом 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 3450-IX від 08 листопада 2023 року) встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, пропущеною слід вважати позовну давність лише за вимогами щодо стягнення щомісячних платежів, що виникли до березня 2017 року.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Отже, до вимог КП «Павлоградтеплоенерго», строк позовної давності до яких не сплив на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тобто станом на березень 2020 року, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності.

При цьому, оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувались позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісяця платежу.

30 березня 2020 року Верховна Рада прийняла Закон № 540-IX (набрав чинності 02 квітня 2020 року), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину.

Зокрема, пунктом 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України було визначено, що під час дії карантину, строки, встановлені низкою статей цього Кодексу (зокрема, позовна давність), продовжуються на строк дії карантину.

За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі.

З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими.

При застосуванні приписів пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України суд врахував також те, що такий строк слід застосовувати відносно кожного щомісячного платежу.

При цьому оплата комунальних послуг має здійснюватись споживачами цих послуг до 20 числа місяця, наступного за тим, в якому цю послугу спожито.

З цього вбачається, що позовна давність щодо заборгованості за період з 01 січня 2002 року по березень 2017 року спливла до введення карантину, на неї дія пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється.

З виписки з особового рахунку за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що відповідачка здійснювала платежі на погашення заборгованості, однак, зазначені платежі не перевищували нараховану позивачем заборгованість за наслідками користування послугами у відповідному місяці, що не свідчить про визнання відповідачкою боргу за попередній період і, відповідно, не свідчить про переривання трирічного строку позовної давності за щомісячними платежами.

Разом з тим, строк позовної давності щодо решти періоду заборгованості, починаючи з березня 2017 року (три роки до початку карантину) переривається на час дії карантину і, в подальшому – на час дії воєнного стану, та не закінчився у день подання позову КП «Павлоградтеплоенерго» 22 січня 2024 року, тому на цю заборгованість поширюються приписи пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» до ЦК України в частині продовження строку позовної давності.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість перед позивачем за надані ним послуги з постачання теплової енергії, яка підлягає стягненню в межах строку позовної давності з урахуванням приписів пункту 12 «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК України за період щомісячних платежів з березня 2017 року по 01 січня 2024 року, яка відповідно до розрахунку наданого позивачем становить 78 449,04 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано положення щодо трирічного строку позовної давності – колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, оскільки ухвалюючи рішення суд дослідив питання застосування строку позовної давності, надав йому належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог саме з урахуванням наслідків пропуску строку позовної давності.

При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг є періодичними, а отже перебіг позовної давності визначається окремо щодо кожного щомісячного платежу.

Крім того, судом правильно застосовано положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (продовження строків на період карантину) та пункту 19 цих положень (зупинення перебігу строків на період воєнного стану).

Враховуючи, що з позовом до суду позивач звернувся 22 січня 2024 року, суд дійшов правильного висновку про те, що строк позовної давності щодо заборгованості, яка виникла починаючи з березня 2017 року, не спливла.

Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за березень 2017 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з березня 2017 року.

Пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до березня 2017 року. Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після березня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19).

Таким чином, з урахуванням пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

До того ж часткова сплата відповідачкою за спожиті житлово-комунальні послуги за період 2018-2020 роки перериває перебіг строку позовної давності (а.с.5-6).

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 610,12 грн., 3 % річних в розмірі 167,04 грн. та пені в розмірі 0,15 грн., обрахунок яких здійснено судом в межах загального трирічного та річного (щодо неустойки) строків позовної давності.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив із положень постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», якою було встановлено заборону на нарахування та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних у визначений період.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2026 року – без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 травня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида