ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року   Справа № 906/1307/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Олексюк Г.Є. ,  суддя Хабарова М.В. 

при секретарі судового засідання Кульчин Д.А. 

за участю представників сторін:
позивача: Вишинський О.Б.,
відповідача: Герасименко Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - Управління освіти, молоді, спорту та національно-патріотичного виховання Виконавчого комітету Малинської міської ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 24.02.2026 року у справі №906/1307/25 (суддя Соловей Л.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нове століття ХХІ» (м.Житомир)
до відповідача Управління освіти, молоді, спорту та національно-патріотичного виховання Виконавчого комітету Малинської міської ради (м.Малин Житомирської області)
про стягнення 1043830,09 грн
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Нове століття ХХІ» звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Управління освіти, молоді, спорту та національно-патріотичного виховання Виконавчого комітету Малинської міської ради 1043830,09 грн, з яких: 851278,26 грн основного боргу, 40033,40 грн 3% річних та 152518,43 грн інфляційних втрат.
В обґрунтування вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань, які виникли на підставі договору підряду №165 від 26.06.2023 року в частині оплати вартості виконаних підрядних робіт.
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 01.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №906/1307/25.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 24.02.2026 року у справі №918/1307/25 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нове століття ХХІ» до Управління освіти, молоді, спорту та національно-патріотичного виховання Виконавчого комітету Малинської міської ради про стягнення 1043830,09 грн.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що станом на 31.01.2024 року позивач належним чином виконав зобов`язання за Договором підряду №165 від 26.06.2023 року, що не заперечує відповідач, проте останній порушив строк оплати вартості робіт у розмірі 851278,26 грн, який, згідно з п.9.3 Договору, настав до 02.03.2024 року. Відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за виконані позивачем підрядні роботи. Крім того, обґрунтованими, вірно нарахованими та такими, що підлягають до задоволення є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 40033,40 грн 3 % річних та 152518,43 грн інфляційних втрат, у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання з оплати вартості виконаної роботи за договором підряду.
Не погоджуючись із рішенням, відповідач у встановлений процесуальний строк подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 24.02.2026 року у даній справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи скаргу відповідач зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, прийнявши рішення з порушенням норм матеріального права. На думку скаржника, суд безпідставно вдався до вибіркового застосування умов Договору, проігнорувавши п.9.3 щодо відкладальної обставини, яка пов`язує строк оплати виключно з моментом отримання бюджетного призначення. Судом не було досліджено фактичну наявність фінансування та не витребувано даних від органів Державної казначейської служби щодо фінансування відповідних бюджетних видатків, що призвело до передчасного висновку про настання строку виконання зобов`язання та наявність прострочення за відсутності доведеного факту фінансування.
Крім того, на думку апелянта, застосування ст.625 ЦК України без урахування специфіки бюджетного регулювання призводить до безпідставного покладення на відповідача відповідальності за обставини, що перебувають поза межами його об`єктивного контролю. Враховуючи відсутність бюджетного фінансування та умови п.9.3 Договору, висновок суду про нарахування інфляційних втрат і 3 % річних є необґрунтованим, оскільки факт прострочення грошового зобов`язання не може вважатися доведеним без встановлення моменту настання відкладальної обставини.
Апелянт також наголошує, що у відповідача, як розпорядника бюджетних коштів, згідно з імперативними нормами ст.ст.48, 49 Бюджетного кодексу України, які забороняють здійснення платежів за відсутності відповідних асигнувань, обмежена правоздатність у частині здійснення видатків. Суд першої інстанції, обмежившись нормами цивільного права, не врахував комплексну природу спірних правовідносин та ігнорував той факт, що виконання грошового зобов`язання розпорядником можливе виключно через органи Державної казначейської служби. Таким чином, покладення відповідальності на відповідача за неоплату, яка зумовлена відсутністю бюджетного фінансування, є порушенням матеріального права через неврахування спеціальних норм бюджетного законодавства.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Олексюк Г.Є., суддя Хабарова М.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 року відкрито апеляційне провадження у даній справі. Розгляд справи призначено на 27.04.2026 року.
23.03.2026 року від позивача надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Позивач вважає, що суд першої інстанції правомірно оцінив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Факт належного виконання позивачем підрядних робіт у січні 2024 року на суму 851278,26 грн підтверджується Актом №13 та відповідною довідкою про вартість робіт, що підписані сторонами без зауважень, скріплені печатками та завірені інженером технічного нагляду. При цьому, відповідач визнає факт виконання та вартість будівельних робіт у січні 2024 року та підписання Актів та довідок.
Позивач вживав заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення претензії №11/08-02 від 11.08.2025 року, яку відповідач залишив без відповіді та задоволення. 
Відповідач не здійснив жодних дій щодо оплати виконаних робіт та не надав суду доказів вжиття заходів для отримання необхідного фінансування об`єкта будівництва.
Відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за виконані позивачем підрядні роботи.
Позивач, як добросовісний суб`єкт господарювання, укладаючи договір із відповідачем розраховував на отримання оплати за виконані ним роботи. Відсутність оплати відповідачем за укладеним договором є саме порушенням договірних зобов`язань за укладеним договором із добросовісним суб`єктом господарювання, а не відкладальною умовою пов`язаною з виділенням бюджетних асигнувань.
Оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач, в порушення умов договору прострочив виконання зобов`язання, то обґрунтованою є вимога про стягнення інфляційних та річних.
Позивач також наголошує, що у договірних відносинах із відповідачем вони є рівними учасниками, а тому посилання на відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення від оплати за виконані підрядні роботи.
У судовому засіданні апеляційної інстанції 27.04.2026 року представник скаржника підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив скасувати рішення суду першої інстанції. Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як стверджено матеріалами справи, 26.06.2023 року за результатами процедури закупівлі, ТОВ «Нове століття ХХІ» (підрядник/позивач) та Управління освіти, молоді, спорту та національно-патріотичного виховання виконавчого комітету Малинської міської ради (замовник/відповідач) уклали договір підряду №165, за умовамип.1.1 якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується за завданням замовника і на свій ризик виконати відповідно до проєктно- кошторисної документації і умов договору та здати у встановлений договором строк закінчені роботи по об`єкту: «Капітальний ремонт Гранітнянської ЗОШ І-ІІІ ступенів, розташованої за адресою: смт.Гранітне, Коростенського району Житомирської області», а замовник зобов`язується прийняти від підрядника і оплатити закінчені роботи, що передбачені умовами договору (а.с.10-14).
Пунктом 2.1. договору передбачено, що підрядник повинен виконати роботи до 31.12.2024 року. У разі затримки фінансування, виникнення інших обставин, несприятливих для виконання робіт, зокрема, але не виключно, продовження строку дії воєнного стану, термін їх виконання продовжується на час таких обставин.
Згідно із п.5.1 договору, загальна договірна ціна робіт по об`єкту, що доручаються підряднику по цьому договору складає 34515481,37 грн без ПДВ.
Відповіднодо п.9.1 договору підрядник виконує обсяги робіт в межах фінансових ресурсів замовника, призначених на ці цілі. Усі розрахунки за виконані роботи по цьому договору здійснюються шляхом перерахування відповідних коштів на рахунок підрядника.
Відповідно до п.9.3 договору, замовник здійснює остаточні розрахунки за виконані роботи з підрядником протягом 30 календарних днів по факту виконання робіт на підставі актів приймання виконаних підрядних робіт (форма №КБ-2в) та довідок про вартість виконаних підрядних робіт (форма №КБ-3). У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за договором здійснюється протягом 5 банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок.
Згідно із п.10.2. договору, замовник зобов`язаний оплатити роботи підрядника та вартість використаних ним матеріалів згідно умов даного договору. Замовник також зобов`язаний протягом 3-х робочих днів підписати та надіслати підряднику надані останнім для підписання акти приймання виконаних підрядних робіт та довідки про вартість виконаних підрядних робіт або надіслати йому обґрунтувати відмову у їх підписанні.
Пунктом п.10.3. договору передбачено, що підрядник має право на оплату виконаних робіт та використаних матеріалів згідно умов договору.
Додатковою угодою №1 від 26.06.2023 року до договору підряду №165 від 26.06.2023 року внесено зміни щодо п.5.1 договору та викладено його в наступній редакції: « 5.1. Загальна договірна ціна робіт по об`єкту, що доручаються підряднику по цьому договору складає 34515481,37 грн без ПДВ. Ціна договору на 2023 рік, враховуючи обсяг бюджетних призначень, складає 10143649,02 грн без ПДВ.» (а.с.15 -зворот).
Додатковою угодою №2 від 26.06.2023 року до договору внесено зміни, якими доповнено договір додатком №2 «Календарний графік виконання робіт на 2023-2024р.р.» (а.с.16).
Сторони уклали додаткову угоду №3 від 06.07.2023 року у зв`язку з уточненням сум фінансування з бюджету та домовилися: Внести зміни до п.5.1. договору та викласти його у наступній редакції: « 5.1. Загальна договірна ціна робіт по об`єкту, що доручаються Підряднику по цьому договору складає 34515481,37 грн без ПДВ. Ціна договору на 2023 рік, враховуючи обсяг бюджетних призначень, складає 9982000 грн без ПДВ. Розрахунок договірної ціни є невід`ємною частиною договору». 
Також сторони домовились внести зміни до п.9.2. договору та викласти його у наступній редакції: « 9.2. замовник на протязі 5-и банківських днів з дати надходження бюджетних коштів на рахунок замовника перераховує на рахунок підрядника авансовий платіж в розмірі 30% виділених бюджетних призначень на відповідний бюджетний рік за договором, що складає 2994600 грн без ПДВ. При затримці фінансування витрат замовника авансовий платіж може бути перерахований кількома траншами. Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних для виконання робіт матеріалів, конструкцій, виробів, обладнання та відзвітуватися перед замовником шляхом складення та підписання проміжного акту приймання виконаних підрядних робіт протягом тридцяти календарних днів після одержання авансу, але не пізніше 20.12.2023 року. По закінченні цього терміну невикористані суми авансу повертаються замовнику» (а.с.16-зворот).
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, підрядником у 2024 році виконано будівельні роботи на суму 851278,26 грн, що підтверджується з актом №13 приймання-виконаних будівельних робіт за січень 2024 року та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 31.01.2024 року. Акт та довідка підписані сторонами договору та скріплені печатками замовника та підрядника (а.с.57-60).
Матеріали справи не містять доказів оплати вартості виконаних робіт в розмірі 851278,26 грн.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з метою досудового врегулювання спору, ТОВ «Нове століття ХХІ» направив Управлінню освіти, молоді, спорту та національно-патріотичного виховання виконавчого комітету Малинської міської ради претензію №11/08-02 від 11.08.2025 року. Однак вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та виконання.
Вважаючи своє право порушеним ТОВ «Нове століття ХХІ» звернулось до Господарського суду Житомирської області із позовом про стягнення із Управління освіти, молоді, спорту та національно-патріотичного виховання виконавчого комітету Малинської міської ради вартості виконаних робіт в розмірі 851278,26 грн. Крім того, позивач заявив до стягнення 40033,40 грн 3% річних та 152518,43 грн інфляційних втрат.
Як зазначалось вище, Господарський суд Житомирської області рішенням від 24.02.2026 року у справі №906/1307/25 задоволив позов.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, у статті 15 Цивільного кодексу України (надалі в тексті - ЦК України) закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту права встановлені статтею 16 ЦК України.
За положеннями ч.ч.1,2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин 2 та 3 статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Такі ж висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №363/1834/17.
За приписами статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Приписами частин 1-3 статті 632 ЦК України унормовано, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.
Отже принцип свободи договору полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору), можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Положеннями статті 204 ЦК України «Презумпція правомірності правочину» передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (частина 1 статті 652 ЦК України).
У силу вимог частин 3, 4 статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч.1 статті 837 ЦК України).
Відповідно до ч.1 статті 875 ЦК України встановлено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Приписами ч.1 статті 853 ЦК України встановлено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.
Частиною 4 статті 882 ЦК України встановлено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акту про це вказується в акті і він підписується другою стороною.
У відповідності зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до приписів ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вірно встановлено судом першої інстанції та стверджується матеріалами справи, позивач виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі. Підрядні роботи за січень 2024 року прийнято замовником без зауважень, що підтверджується підписаними сторонами довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма №КБ-3) та актом №13 приймання виконання будівельних робіт за формою №КБ-2в на загальну суму 851278,26 грн.
При цьому, хоч в акті №13 приймання виконаних будівельних робіт, не вказано конкретної дати їх підписання, однак у довідці про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за січень 2024 року визначена дата підписання 31.01.2024 року. 
Таким чином, враховуючи докази в сукупності, суд першої інстанції правомірно встановив, що станом на 31.01.2024 року ТОВ «Нове століття ХХІ» виконало роботи за договором підряду №165 від 26.06.2023 року, а відтак, Управління освіти, молоді, спорту та національно-патріотичного виховання Виконавчого комітету Малинської міської ради, враховуючи п.9.3 договору, повинне було виконати обов`язок з оплати вартості прийнятих робіт за договором підряду до 02.03.2024 року.
Доказів виконання зобов`язань перед позивачем за договором підряду №165 від 26.06.2023 року у розмірі 851278,26 грн відповідач не надав.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не заперечує факт виконання позивачем обумовлених договором підрядних робіт, їх обсяг, а фактично стверджує про неможливість виконання зобов`язань за договором внаслідок відсутності фінансування із спеціального фонду бюджету.
Суд першої інстанції дослідив, що у п.9.3 договору сторони погодили, що у разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за договором здійснюється протягом 5 банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування закупівлі. 
Відповідно до ч.1 ст.49 Бюджетного кодексу України розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов`язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу Казначейства України, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним пунктом 5 частини першої статті 4 цього Кодексу.
Відповідач належними та допустимими доказами не довів відсутності надходження коштів з бюджету на його рахунок для оплати робіт за договором перед позивачем.
Згідно з ч.1 ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Частина 2 ст.617 ЦК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.
У ст.1 ЦК України визначено, що однією з ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, пов`язані з фінансуванням установи чи організації з місцевого бюджету та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують замовника та не заперечують обов`язку такого органу, який виступає стороною зобов`язального правовідношення, від його виконання належним чином.
Таким чином, відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за виконані позивачем підрядні роботи.
За приписами статті 82 ЦК України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що поняття та функції розпорядників бюджетних коштів визначені підпунктом 47 статті 2 Бюджетного кодексу України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, довгострокових зобов`язань у рамках державно-приватного партнерства, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я, середньострокових зобов`язань за державними контрактами (договорами) щодо закупівлі озброєння, військової техніки, зброї і боєприпасів та здійснення витрат бюджету.
Бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому. Бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування (пункти 6, 7 та 8 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України).
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що укладення розпорядником бюджетних коштів - Управлінням освіти, молоді, спорту та національно-патріотичного виховання Виконавчого комітету Малинської міської ради договору в межах своїх повноважень зумовлює виникнення у нього бюджетного зобов`язання щодо оплати вартості виконаних робіт за договором підряду та спростовує посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції норм Бюджетного кодексу України. 
Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 року у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України та в рішенні від 30.11.2004 року у справі Бакалов проти України зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Колегія суддів також вважає безпідставними посилання на неможливість виконання умов договору у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 851278,26 грн заборгованості обґрунтовані та підлягають до задоволення, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.
Переглядаючи оспорюване рішення суду першої інстанції в частині вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 40033,40 грн та інфляційних втрат у розмірі 152518,43 грн колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст.611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частина 1 статті 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням 3% річних та індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі №905/600/18). Визначені ч.2 ст.625 ЦК право стягнення 3% річних та інфляційних втрат є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 - зобов`язання зі сплати 3% річних та інфляційних втрат є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату вартості підрядних робіт в розмірі 851278,26 грн не здійснив, а отже, є таким, що прострочив виконання зобов`язання.
Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення сум, враховуючи заявлений період нарахування, суму боргу, відсутність проведення оплати та зважаючи, що позивачем дотримано порядок обчислення відсотків річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суд першої інстанції про задоволення позовних вимог у частині стягнення 40033,40 грн 3% річних та 152518,43 грн інфляційних втрат.
Колегія суддів також звертає увагу, що за приписами статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч.ч.3,4 ст.74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів
Таким чином, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що судом не було досліджено фактичну наявність фінансування та не витребувано даних від органів Державної казначейської служби щодо фінансування відповідних бюджетних видатків.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010 року).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апеляційної скарги розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів скаржника не встановлено.
Матеріалами справи спростовуються доводи скаржника про неправомірність висновків суду першої інстанції щодо характеру правовідносин сторін, а одночасно і твердження про невмотивованість висновку про обґрунтованість заявленого позову, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).
Отже, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Управління освіти, молоді, спорту та національно-патріотичного виховання Виконавчого комітету Малинської міської ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 24.02.2026 року у справі №906/1307/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.
3. Матеріали справи №906/1307/25 повернути до господарського суду Житомирської області.

Повна постанова складена "04" травня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Олексюк Г.Є. 

Суддя   Хабарова М.В.