ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3638/26 Справа № 202/701/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Доценко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року  Дніпровський апеляційний суд у складі:     головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « ЦКС-ІНВЕСТ», про стягнення заборгованості невиплаченої при звільненні заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 28 листопада 2025 року, - 

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2024 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом про стягнення з відповідача всіх належним до виплати сум при звільненні , в якому з урахуванням уточнених вимог від 05.06.2024 року просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість невиплаченої при звільненні заробітної плати за квітень, травень, червень, липень 2023 року, за 10 днів серпня 2023 року в сумі 30 116,66 грн., компенсацію за невикористані дня відпустки за період з 01.02.2019 року по 10.08.2023 року в кількості 109 календарних днів в сумі 23 247,01 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за 395 днів по день фактичного розрахунку в сумі 132 285,50 грн., моральну шкоду в розмірі 30 000 грн., а також понесені витрати на професійну правничу допомогу за попереднім розрахунком у розмірі 31058 грн.00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач працював у відповідача з 01.02.2019 року по 10.08.2023 на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті ТОВ «ЦСК-ІНВЕСТ». Наказом № 1/1-к від 28.04.2023 року позивач був звільнений з посади контролера на контрольно-пропускному пункті на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України, але ж фактично продовжував працювати без офіційного оформлення до 10.08.2023 року, що підтверджується пояснювальними записками ОСОБА_1 на ім`я начальника охорони, відомість про виплату заробітної плати за травень 2023 року, видатковим ордером на товари № 3487 від 10.07.2023 року та фото позивача на робочому місці. Відповідачем, в порушення ст. 116 КзпП України з часу припинення трудових відносин не надано остаточного розрахунку при звільненні, а саме не виплачена заробітна плата по 6950 грн. за кожний місяць роботи за квітень - липень 2023 року, за 10 днів серпня 2023 року- 2316,66 грн. на загальну суму 30 116,66 грн.,та грошова компенсація за невикористану відпустку на 2023 році в кількості 109 календарних днів в сумі 23247,01 грн. Вважає, що ним не пропушено строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КзпП України, оскільки його вимоги стосуються складових заробітної плати, що не може бути обмежено строком. Тому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача витрати понесені на професійну правничу допомогу та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. (том 1 а.с.а.с. 2-6, 170-175).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 28 листопада 2025 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до ТОВ « ЦКС-ІНВЕСТ», про стягнення заборгованості невиплаченої при звільненні заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні - задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «ЦКС-Інвест» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за відпрацьований час в квітні 2023 року в сумі 2432 грн. з утриманням із цієї суми обов`язкових платежів.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «ЦКС-Інвест» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 16 (шістнадцять гривень, 00) грн. та 404 (чотириста чотири) грн. витрати на професійну правничу допомогу (а.с.90-94). 

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.97-103). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до записів № 55, 56 в трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_1 в період часу з 01.02.2019 року по 28.04.2023 року позивач працював контролером на контрольно-пропускному пункті ТОВ «ЦКС» та був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Підстава Наказ №1/1 –к від 28.04.2023 року (а.с.8 т.1).
Факт звільнення за власним бажанням підтверджено копією заяви ОСОБА_1 на ім`я директора ТОВ «ЦСК-Інвест» про те, що він 28.04.2023 року просив звільнити його за власним бажанням з 28 квітня 2023 (а.с.58).
Позивач був ознайомлений з наказом про звільнення його з роботи 28.04.2023 року на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджено підписом працівника 28.04.2023 року (копія наказу про звільнення №1\1-к (а.с.59 т.1).
Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (Ф. ОК-5) зазначено, що ОСОБА_1 в 2023 році була нарахована заробітна плата з січня по квітень 2023 року по 6950 грн. за кожен місяць роботи, в тому числі і за квітень 2023 року зазначено 28 робочих днів та зазначена сума заробітку для страхового стажу 6950 грн. (а.с.20-22 т.1).
Відповідно до наказу № 33 від 27.12.2019 року був затверджений графік відпусток у 2020 році працівникам ТОВ «ЦСК-Інвест», відповідно до якого запланована відпустка ОСОБА_1 з 10.03.2020 року - 02.04.2020 року.
Наказом ОБІНВ000004 від 02.03.2021 року ОСОБА_1 надана відпустка на 24 календарних дні з 10.03.21 по 02.04.2021 року за період роботи з 01.02.2020 року по 31.01.2021 року (а.с.14 т.2).
Наказом ОБІНВ000002 від 03.03.2020 року ОСОБА_1 надана відпустка на 24 календарних дні з 10.03. 2020 року по 02.04.20020 року за період роботи з 01.02.2019 року по 31.01.2020 року (а.с.15 т.2).
Наказом ЦБІНВ000005 від 01.06.2022 року ОСОБА_1 надана відпустка тривалістю 24 календарних дні з 07.06.2022 року по 30.06.2022 року за період роботи з 01.02.2021 року по 30.01.2022 року (а.с.16 т.2).
Згідно з табелем обліку використання робочого часу за березень 2020 року ОСОБА_1 з 10.03.2020 року до кінця місяця перебував у відпустці ( а.с.63 т.1).
Відповідно до нарахування відпустки від 03.03.2020 року Балашову була нарахована відпустка з 10.03.2020 року по 31.03.2020 року за період роботи з 01.03.2019 року по 29.02.2020 року в кількості 24 календарних днів на суму 4028,64 грн., виходячи із середньоденної зарплати 167,86 грн. (а.с.64 т.1).
Відповідно до відомості № 8 на виплату грошових коштів 06.03.2020 року ОСОБА_1 було виплачено 3243,05грн. (а.с. 65-66).
Із Витягу із розрахункової відомості за березень 2020 року встановлено, що в березні 2020 року ОСОБА_1 окрім інших зарплатних виплат було нараховано відпускні 4028,64 грн., із яких було утримано 978,74 грн. – ПДФО і 81,56 грн. військовий збір, та визначена сума відпускних до виплати 3243.05 грн. (а.с.68).
Наказом № 14 від 28.12.2020 року затверджено графік відпусток на 2021 рік, згідно якого ОСОБА_1 запланована відпустка з 10.03.2021 року по 02.04.2021 року (а.с.69).
Згідно з табелем обліку використання робочого часу за березень 2021 року ОСОБА_1 з 10.03.2021 року до кінця місяця перебував у відпустці (а.с. 72 т.1).
Відповідно до нарахування відпустки від 02.03.2021 року ОСОБА_1 була нарахована відпустка з 10.03.2021 року по 02.04.2021 року за період роботи з 01.03.2020 року по 28.02.2021 року в кількості 24 календарних днів на суму 4279,20 грн. середньоденна заробітна плата 178,30 грн.(а.с.73 т.1).
Відповідно до відомості № 12 на виплату грошових коштів 05.03.2021 року ОСОБА_1 було виплачено 3444,75 грн. на його картковий рахунок (74-75 т.1).
Із Витягу із розрахункової відомості за березень 2021 року встановлено, що в березні 2021 року ОСОБА_1 окрім інших зарплатних виплат було нараховано відпускні 4279,20 грн. із яких було утримано ПДФО і військовий збір, та визначена сума відпускних до виплати 3444,75 грн.
Відповідно до наказу № 25 від 27.12.2021 року був затверджений графік відпусток у 2022 році працівникам ТОВ «ЦСК-Інвест», відповідно до якого запланована відпустка ОСОБА_1 з 07.06.2022 року -30.06.2022 року (а.с 78-79).
Згідно з табелем обліку використання робочого часу за червень 2022 року ОСОБА_1 з 07.06.2022 року до кінця місяця перебував у відпустці (а.с. 80 т.1).
Відповідно до нарахування відпустки від 01.06.2022 року ОСОБА_1 була нарахована відпустка з 07.06.2022 року по 30.06.2022 року за період роботи з 01.06.2021 року по 31.05.2022 року в кількості 24 календарних днів на суму 6938,64 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати 289,11 грн.
Відповідно до Витягу з відомості № 33 на виплату грошових коштів за червень 2022 від 07.06.2022 року ОСОБА_1 було виплачено 5585,54 грн. (а.с.82 т.1).
Із Відомості № 37 від 07.06.2022 ОСОБА_1 була виплачена заробітна плата 07.06.2022 року 2645,38 грн. (а.с.83 т.1).
Із Відомості № 40 від 28.06.2022 року ОСОБА_1 28.06.2022 року виплачено аванс за червень 2022 року в сумі 2940,16 грн. (а.с.84 т.1).
Відповідно до Витягу з розрахункової відомості за червень 2022 року встановлено, що в червні 2022 року ОСОБА_1 окрім інших виплат було нараховано відпускні 6938,64 грн. із яких було утримано ПДФО і військовий збір, та визначена сума відпускних до виплати 5585,54 грн.(а.с.85 т.1).
Відповідачем наданий Наказ № 1 від 30.03.2023 року, яким роботодавцем були змінені істотні умови праці ОСОБА_1 з квітня 2023 року, встановлено неповний робочий час, та зменшено робочий день до 4 годин зі зміною оплати праці відповідно до відпрацьованого часу ( а.с.86 т.1).
Разом з тим, відповідачем не надано докази на підтвердження ознайомлення ОСОБА_1 зі зміною умов праці.
Відповідно до табелю обліку використаного робочого часу за квітень 2023 року встановлено, що ОСОБА_1 відпрацював за місяць 14 днів а в годинах -56 годин . Оклад , тарифна ставка - 6950 грн. (а.с.87 т.1).
Із нарахування відпустки від 28.04.2023 року ОСОБА_1 розрахована компенсація за не відбуту відпустку із розрахунку середньоденної заробітної плати 225,88 грн. Період компенсації з 01.07.2022 року по 28.04.2023 року, період розрахунку з 01.04.2022 року по 31 03.2023 року за період з 01.04.2023 року по 01.04.2023 року за 20 днів відпустки в сумі 4517,50 грн.
Відповідно до Відомості на виплату грошових коштів № 8 за квітень 2023 року ОСОБА_1 виплачено 2797,37 грн.
Відповідно до Відомості № 8 від 25.04.2023 року зазначено, що сума 2 797,37 грн., виплачена ОСОБА_1 це аванс за квітень 2023 року .
Згідно з відомості на виплату грошових коштів № 9 за квітень 2023 року ОСОБА_1 виплачено 2797,38 грн.
Відповідно до відомості № 10 дата 05.05.2023 року зазначено, що виплата ОСОБА_1 2797,38 грн. це заробітна плата за квітень 2023 року .
Відповідно до повідомлення про нараховані суми, належні працівнику при звільненні від 28.04.2023 року зазначено, що ОСОБА_1 на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті має оклад 6950,00 грн. Відпрацьовано днів 7 (56). У зв`язку зі звільненням 28.04.2023 року Балашову нараховано основна заробітна плата - 2432,50 грн., компенсація відпустки 4517,60 грн. Утримано ПДФО, військовий збір 1355,25 грн. Виплачено 2797,37 грн. Заборгованість за підприємством – 0,00 , Належить до виплати – 2797,38 грн. (а.с.93 т.1).
Відповідно до витягу з табелю обліку робочого часу від 30.04.2023 року, звітний період 01.04.2023 року - 30.04.2023 року, зазначено, що ОСОБА_1 відпрацював 14 днів/56 годин. Оклад 6950 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що лише одна вимога про стягнення недоплаченої заробітної плати в сумі 2432 грн., що становить 1,3% від ціни позову є доведеною та підлягає задоволенню, оскільки інші спростовуються матеріалами справи.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частина 1 ст. 47 КЗпП України зобов`язує роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції на момент виникнення правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до вимог ст. 233 КзпП України (в редакції на момент виникнення правовідносин), встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) була надана оцінка правовій природі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що урегульований у статті 117 КЗпП України, та зроблено висновок, що цей середній заробіток не є заробітною платою, тому строк звернення до суду з такою вимогою становить три місяці.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений 28.04.2023 року, в останній робочий день, що свідчить про те, що в останній день він знаходився на роботі та роботодавець у день звільнення був зобов`язаний видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та виплатити всі суми, що належать працівнику при звільненні. 
Проте, розрахунок при звільненні у вигляді неоспорюваної суми був виплачений позивачу 05.05.2023 року, а не в день звільнення. 
Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації днів невикористаних відпусток 16 січня 2024 року, а з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди – 11 червня 2024 року (том 1 а.с.а.с. 2-6, 170-175).
Оскільки відповідачем надано суду повідомлення про нараховані суми, належні працівнику при звільненні від 28.04.2023 року, але доказів про його отримання чи вручення позивачеві не містять, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем, на момент звернення до суду, не пропущений строк щодо позовних вимог про стягнення всіх належним йому сум при звільненні (заробітна плата, компенсація відпустки).
Колегія суддів, вважає доведеним той факт, що позивачу при звільненні не доплачено заробітну плату за квітень 2023 року в сумі 2432 грн. (сума до утримання податків).
Доводи позивача про наявність заборгованості щодо компенсації днів невикористаних відпусток за період з 01.02.2019 року по дату звільнення в 2023 році спростовуються матеріалами справи, оскільки такі відпустки були оплачуваними.
Відтак, за весь відпрацьований час з 01.02.2019 року по 28.04.2023 при звільненні позивачу не доплачено заробітну плату за квітень 2023 року в сумі 2432,50 грн. (сума до утримання обов`язкових податків та зборів), яка підлягає стягненню з відповідача на його користь.
Суд першої інстанції правомірно вважав недоведеними позовні вимоги про стягнення заробітної плати за період з травня 2023 по 10 серпня 2023 року, оскільки матеріали справи не містять жодного належного, достовірного та достатнього доказу того, що після звільнення позивача 28.04.2023 року з ним знову укладався трудовий договір.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.  

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 28 листопада 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 14 травня 2026 року.

Судді: