ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р. 	Справа № 520/10786/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Пасечнік О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 31.10.25 по справі № 520/10786/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі – відповідач , ГУ ПФУ в Харківській області, апелянт), в якій просив:
-визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській області щодо не зарахування до його страхового стажу періодів роботи з 26.08.1984 по 05.12.1984, з 13.12.1986 по 31.08.1987, з 18.10.1997 по 24.06.1998, а також квітень 2007 року та з травня по червень 2022 року;
-зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати періоди роботи з 26.08.1984 по 05.12.1984, з 13.12.1986 по 31.08.1987, з 18.10.1997 по 24.06.1998, з 01.04.2007 по 30.04.2007 та з 01.05.2022 по 30.06.2022 до його страхового стажу, та здійснити у зв`язку з цим перерахунок його пенсії за віком з 07 березня 2025 року, та провести відповідні виплати.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 26.08.1984 по 05.12.1984, з 18.11.1997 по 24.06.1998 та квітень 2007 року та з травня по червень 2022 року.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати періоди роботи з 26.08.1984 по 05.12.1984, з 18.11.1997 по 24.06.1998 та квітень 2007 року та з травня по червень 2022 року до страхового стажу ОСОБА_1 , та здійснити у зв`язку з цим перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 з 07 березня 2025 року, та провести відповідні виплати.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 484,48 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове рішення у відповідній частині, а саме: визнати протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Харківській області щодо не зарахування до його страхового стажу періоду роботи з 13.12.1986 по 31.08.1987 ; зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати період роботи з 13.12.1986 по 31.08.1987 до його страхового стажу, та здійснити у зв`язку з цим перерахунок його пенсії за віком з 07 березня 2025 року, та провести відповідні виплати.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що за нормами законодавства, що було чинним у 1986-1987 роках, слухачі підготовчого відділення за правовим статусом прирівняні у правах до студентів вищого навчального закладу, час його навчання на підготовчому відділенні за денною формою навчання не переривав трудового стажу, тому підлягає зарахуванню до його страхового стажу. Отже, період навчання на підготовчому відділенні Київського національного університету будівництва і архітектури з 13.12.1986 по 31.08.1987 має бути зарахований до його страхового стажу.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області та отримує пенсію за віком, розмір якої обчислений відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
На адвокатський запит представника позивача від 07.04.2025 листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11.04.2025 № 2600-0202-8/65279 повідомлено, що розпорядженням від 09.04.2025 ОСОБА_1 було проведено допризначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та період навчання позивача з 01.09.1980 по 23.02.1984 було зараховано до страхового стажу на підставі диплому НОМЕР_1 . 
Також повідомлено, що до страхового стажу ОСОБА_1 не були зараховані такі періоди роботи:
-з 05.04.1984 по 16.06.1984 – згідно з вимогами п. 2 ст. 24-1 Закону; 
-з 26.08.1984 по 05.12.1984 – дата наказу на зарахування (рік) нечитабельна в сканкопії трудової книжки НОМЕР_2 ; 
-з 13.12.1986 по 31.08.1987 – час навчання на підготовчому відділенні при вищому навчальному закладі не зараховується до страхового стажу; 
-з 18.10.1997 по 24.06.1998 – наявне виправлення дати зарахування на роботу (місяць); 
-квітень 2007 року та з травня по червень 2022 року – відсутня інформація про сплату страхових внесків відповідно до даних персоніфікованого обліку.
Позивач, вважаючи бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській області щодо не зарахування до його страхового стажу періодів роботи з 26.08.1984 по 05.12.1984, з 13.12.1986 по 31.08.1987, з 18.10.1997 по 24.06.1998, а також квітень 2007 року та з травня по червень 2022 року протиправною, звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині не зарахування до страхового стажу позивача часу навчання на підготовчому відділенні при вищому навчальному закладі з 13.12.1986 по 31.08.1987, суд першої інстанції виходив того, що згідно з Положенням про підготовче відділення при вищому навчальному закладі, підготовчі відділення, як і підготовчі курси, створюються для загальноосвітньої підготовки для вступу до вищого навчального закладу, навчання на яких дає право вступу до цих навчальних закладів без вступних іспитів. Навчання на підготовчих відділеннях (курсах) є додатковою послугою навчального закладу, мета якої - підготовка до вступу до навчального закладу. Оскільки після навчання на підготовчих відділеннях (курсах) особа не здобуває певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів, до стажу роботи зараховується лише період з дня зарахування студентом першого курсу вищого навчального закладу до закінчення чи відрахування.
Суд зазначив, що підготовчі курси (підготовчі відділення) при вищому навчальному закладі не є рівноцінними самим вищим навчальним закладам, перелік яких наведено в статті 25 Закону України «Про вищу освіту», а навчання на підготовчому відділенні (курсах) не є складовою навчання у вищому навчальному закладі, оскільки у випадку, якщо особа не вступить до останнього з будь-якої причини (відмова від вступу, нездача іспитів тощо), період навчання на підготовчих курсах (відділеннях) не можна вважати здобуттям вищої освіти.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі-Закон №1058-ІV).
Статтею 1 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок..
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV , страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування..
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV). 
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема у Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).
Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.
Згідно з пунктом «д» статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до пункту «е» статті 3 Закону № 1788-XII право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти.
Відповідно до Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі-Прядок №637) основним документом, що підтверджує трудовий стаж робот за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Згідно із Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція № 58), до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, запис про час навчання у вищих навчальних закладах.
Для студентів, слухачів курсів, учнів, аспірантів та клінічних ординаторів, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів (пункт 2.16 Інструкції № 58).
Статтею 61 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що студент - особа, зарахована до закладу вищої освіти з метою здобуття вищої освіти ступеня молодшого бакалавра, бакалавра чи магістра.
Згідно з Положенням про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах, затвердженим наказом Міністерства освіти України від 02.06.1993 № 161 (чинне на час здобуття позивачем вищої освіти) , студенту, який захистив дипломний проект (роботу), склав державні екзамени відповідно до вимог освітньо-професійної програми підготовки, рішенням державної комісії присвоюється відповідно освітній рівень (кваліфікація) та видається державний документ про освіту (кваліфікацію).
Зі змісту наведених норм видно, що навчанням у вищому навчальному закладі є період з дня зарахування особи до вищого навчального закладу на денну, вечірню або заочну форму навчання до дня її відрахування у зв`язку із завершенням навчання та отриманням відповідного документа про вищу освіту державного зразка.
Колегією суддів встановлено, що згідно з архівною довідкою Київського Національного університету будівництва і архітектури від 24.01.2024 №1.10-35, ОСОБА_1 з датою народження 06.03.1965 наказом ректора Київського інженерно-будівельного інституту зарахований з 13.12.1986 слухачем підготовчого відділення денної форми навчання за спеціальністю «Промислове та цивільне будівництво» (наказ 13.12.1986 №1611/2); зарахований з 01.09.1987 студентом 1-го курсу денної форми навчання за тією ж спеціальністю як такий, що успішно склав випускні іспити на підготовчому відділенні (наказ 22.07.1987 №708/2): відрахований з інституту з 30.06.1992 у зв`язку із закінченням повного курсу навчання (наказ 10.07.1992 №562/2). На базі Київського інженерно-будівельного інституту постановою Кабінету Міністрів України від 13.08.1993 за №646 створений Київський державний технічний університет будівництва і архітектури , якому Указом Президента України від 27.02.1999 за №217/99 надано статус національного з іменуванням його Київським Національним університетом будівництва і архітектури.
Згідно з Положенням про підготовче відділення при вищому навчальному закладі, підготовчі відділення, як і підготовчі курси, створюються для загальноосвітньої підготовки для вступу до вищого навчального закладу, навчання на яких дає право вступу до цих навчальних закладів без вступних іспитів.
Навчання на підготовчих відділеннях (курсах) є додатковою послугою навчального закладу, мета якої - підготовка до вступу до навчального закладу.
Оскільки після навчання на підготовчих відділеннях (курсах) особа не здобуває певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів, до стажу роботи зараховується лише період з дня зарахування студентом першого курсу вищого навчального закладу до закінчення чи відрахування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підготовчі курси (підготовчі відділення) при вищому навчальному закладі не є рівноцінними самим вищим навчальним закладам, перелік яких наведено в статті 28 Закону України «Про вищу освіту», а навчання на підготовчому відділенні (курсах) не є складовою навчання у вищому навчальному закладі, оскільки у випадку, якщо особа не вступить до останнього з будь-якої причини (відмова від вступу, нездача іспитів тощо), період навчання на підготовчих курсах (відділеннях) не можна вважати здобуттям вищої освіти.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.02.2020 у справі № 456/2503/16-а, від 09.04.2024 у справі №380/15284/22.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем правомірно не зараховано до страхового стажу позивача час навчання на підготовчому відділенні при вищому навчальному закладі з 13.12.1986 по 31.08.1987.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 спростовуються вищевикладеним.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі № 520/10786/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін