Справа № 420/35895/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 
- Визнати протиправним та скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні з військової служби стрільця-вогнеметника 3 відділення морської піхоти 3-го взводу морської піхоти 1-ї роти морської піхоти НОМЕР_2 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 відповідно до п. п. г) п. 2 ч. 4 та абзацу 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, оформлене листом від 16.10.2025 р. № 25/21893, підписаним командиром Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , та т.в.о. помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи ОСОБА_3 
- Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби стрільця-вогнеметника 3 відділення морської піхоти 3-го взводу морської піхоти 1-ї роти морської піхоти НОМЕР_2 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , відповідно до п. п. г) п. 2 ч. 4 та абзацу 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю – ОСОБА_4 , яка є особою з інвалідністю II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, що можуть здійснювати такий догляд, на підставі поданого рапорту від 16.10.2025 р. за вх. № 45/54601.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що додав до рапорту належним чином посвідчені копії усіх документів, які підтверджують наявність законних підстав для його звільнення з військової служби згідно п. п. г) п. 2 ч. 4 та абзацу 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Так, відповідно до змісту акту обстеження сімейного стану щодо Позивача, встановлено, що громадянин ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (який є братом Позивача та сином ОСОБА_4 ) з 2015 року постійно проживає за кордоном. Зазначена обставина робить неможливим здійснення ОСОБА_5 постійного догляду за матір`ю. Зауваження ж Відповідача про те, що на підтвердження зазначених обставин не надано доказів, є протиправним, незаконним, таким, що суперечить вимогам Конституції України. Чинним законодавством України (зокрема, додатком 19 до Інструкції) не передбачено обов`язку надання до акту обстеження сімейного стану будь яких інших документів чи доказів на підтвердження обставин, які встановлені вказаним документом. У зв`язку із зазначеним, посилання Відповідача на те, що до акту огляду сімейного стану не надано доказів, які підтверджують обставини, які зазначені в такому акті, як на підставу у задоволенні рапорту Позивача, є безпідставним, протиправним та незаконним, а відтак не може бут підставою для відмови позивачу у задоволенні його рапорту.
Ухвалою від 27.10.2025 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
28.10.2025 року від представника військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, зазначивши, що позивачем не надано один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків), яким може бути, у тому числі, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. З Акту обстеження сімейного стану, затвердженого 08.10.2025 тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_6 , вбачається, що у позивача також є брат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який начебто виїхав за кордон і тривалий час проживає там. Відповідно до приписів частини 1 статті 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Наявність у матері позивача - ОСОБА_4 , іншого родича першого ступеня споріднення - рідного сина ОСОБА_5 , унеможливлює задоволення вашого рапорту.
Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
16.10.2025 року ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю, інвалідом ІІ групи, у зв`язку з відсутністю інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення що може здійснювати такий догляд, згідно п. п. г) п. 2 ч. 4 та абзацу 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”.
Позивач разом з рапортом про звільнення надав належними чином посвідчені копії документів: копію паспорту та ідентифікаційного номеру на ім`я ОСОБА_1 ; копію паспорту та ідентифікаційного номеру на ім`я ОСОБА_4 ; копію свідоцтва про народження щодо ОСОБА_1 ; копія довідки МСЕК про встановлення ІІ групи інвалідності ОСОБА_4 ; копія висновку ЛКК щодо ОСОБА_4 ; копія висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; копія свідоцтва про смерть батька – ОСОБА_7 ; акт обстеження сімейного стану ОСОБА_1 
16.10.2025 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято рішення про відмову у задоволенні вищевказаного рапорту, яке оформлене листом №25/21893 та в якому зазначено, що надані лише документи, передбачені абз. 4 пп. 26 п. 5 додатку 19 Інструкції, які підтверджують інвалідність особи, що потребує догляду. До рапорту додано акт обстеження сімейного стану, затвердженого тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_6 . З акту вбачається, що також є брат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який виїхав за кордон і тривалий час проживає там. Втім, жодних доказів цього не додано. Крім того, відповідно до приписів ч. 1 ст. 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Зазначені обставини унеможливлюють задоволення рапорту.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023 продовжувався строк дії воєнного стану в Україні.
Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону № 2232-XII.
Так, відповідно до п.п. “г” п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно абзацу 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Суд зауважує, що зі змісту норми абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII слідує, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином “відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи” означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж “юридичної наявності” інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.
Зазначена правова позиція знаходить своє відображення в постанові Верховного Суду від 07.05.2025 у справі № 420/30227/24.
З матеріалів справи вбачається, що мати позивача ОСОБА_4 , згідно з довідкою акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 090547 від 13.04.2005 року є особою з інвалідністю 2 групи та відповідно до висновку ЛКК № 1024 від 29.09.2025 року потребує постійного стороннього догляду. 
Актом обстеження сімейного стану військовослужбовця від 08.10.2025 року установлено факт того, що ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду.
В акті зазначено, що в ході перевірки встановлено, що батько – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вважається померлим ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Також, встановлено наявність сина ОСОБА_4 та брата ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_3 , орган видачі – 5140, дата видачі 18.03.2015 р.), який з 2015 року постійно проживає за кордоном. 
У той же час, суд звертає увагу, що наявність у ОСОБА_4 ще одного сина, ОСОБА_5 , який постійно проживає за кордоном ще з 2015 року (більше 10 років), не свідчить про його можливість здійснювати догляд за нею. 
Відповідно до ст.172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Відповідач вважає, що наявність у позивача рідного брата не звільняє його від обов`язку здійснювати утримання та догляд за матір`ю.
Разом з тим, слід вказати, що обов`язок «здійснювати утримання батьків» та «здійснювати догляд за батьками», не є тотожними у спірних правовідносинах.
Постійний догляд - це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Згідно з частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Тобто, «здійснювати утримання батьків» - це надавати їм матеріальну допомогу, в той час як «постійний догляд» вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
З урахуванням висновків Верховного Суду, наведених вище, можна зробити висновок, що відмова у звільненні військовослужбовця за наявності в нього обов`язку щодо догляду за особою з інвалідністю та відсутністю іншої особи, спроможної реально забезпечити необхідний догляд особі з інвалідністю, буде суперечити принципам: державних гарантій соціального захисту (стаття 46 Конституції України); недопущення перешкод у реалізації прав людини (стаття 21 Конституції України); пріоритетності прав осіб з інвалідністю на отримання належного догляду (Закон №875-XII).
Відтак, суд вважає, що наявними в матеріалах справи доказами, які надавались позивачем відповідачу разом із рапортом, підтверджено необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю - ОСОБА_4 , особою з інвалідністю IІ групи, та відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які б могли забезпечити та погодились здійснювати відповідний догляд, що свідчить про недоведення відповідачем правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту г) п. 2 ч. 4 та абзацу 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”. Тому суд доходить висновку про протиправність цього рішення та необхідність його скасування.
Щодо способу захисту порушеного права позивача суд зазначає.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Одночасно поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5 встановлено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, за загальним правилом, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Водночас, зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
Під час судового розгляду справи по суті відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність свого рішення щодо відмови позивачу у звільненні його з військової служби через сімейні обставини – необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
У той же час, як видно зі змісту відмови у задоволенні рапорта, відповідач й не встановлював об`єктивну можливість здійснення братом позивача фактичного догляду за своєю матір`ю, а всупереч вказаній нормі Закону констатував лише факт відсутності підстав для звільнення позивача зі служби через наявність у ОСОБА_4 сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Отже, з урахуванням дискреції повноважень відповідача, суд вважає, що позов позивача підлягає частковому задоволенню, а належним способом захисту прав позивача в спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача щодо звільнення з військової служби та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Згідно з вимогами ст.139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору ст.5 Закону України “Про судовий збір”.
Керуючись ст.ст.2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні з військової служби стрільця-вогнеметника 3 відділення морської піхоти 3-го взводу морської піхоти 1-ї роти морської піхоти НОМЕР_2 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 відповідно до п. п. г) п. 2 ч. 4 та абзацу 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, оформлене листом від 16.10.2025 р. № 25/21893.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 16.10.2025 р. за вх. № 45/54601 та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У решті позову - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається у строк тридцять днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів