Справа № 338/792/25 
Провадження № 22-ц/4808/795/26
Провадження № 22-ц/4808/796/26
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О. 
Суддя-доповідач Максюта

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач)  Максюти І.О., 
суддів      Пнівчук О.В., Василишин Л.В., 
секретаря      Шемрай Н.Б.,
з участю особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Романенка Є.О., представника відповідача адвоката Палюги І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2026 року та додаткове рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2026 року, ухвалені суддею Куценком О.О. у селищі Богородачани, у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заробітної плати,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст заяви
ОСОБА_1 , 17 червня 2025 року, звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту трудових відносин та стягнення невиплаченої заробітної плати.
Позов мотивував тим, що з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року він працював у відповідача водієм, однак трудові відносини у встановленому законом порядку оформлені не були, а заробітна плата йому не виплачена. Ним була написана заява про прийняття на роботу, відповідач в усному порядку ознайомив його з правилами внутрішнього трудового розпорядку, визначив трудову функцію водія та пообіцяв оплату праці у розмірі 1200 грн за день, а у вихідні та святкові дні — у подвійному розмірі. Позивач зазначив, що 21 лютого 2025 року разом із відповідачем на транспортному засобі «Спрінтер» 313 cDi, грузопасажир, номерні знаки 9846, виїхав до Республіки Польща по службових справах та до 09 березня 2025 року виконував посадові обов`язки водія. Факт перебування за кордоном підтверджується копією його паспорта громадянина України для виїзду за кордон, також просив витребувати від Державної прикордонної служби України відомості про перетин державного кордону України у напрямку Республіки Польща вказаним автомобілем та про осіб, які в ньому були. Позивач послався на можливість підтвердження викладених обставин свідком ОСОБА_3 , який, за його словами, працює у відповідача. Зазначив, що 18 березня 2025 року звертався до Управління Держпраці в Івано-Франківській області зі скаргою, однак досудове врегулювання спору результату не дало.
Посилаючись на статті 21, 24, 232, 233 КЗпП України, положення Закону України «Про оплату праці», Рекомендацію МОП № 198 від 2006 року «Про трудові відносини», а також практику Верховного Суду щодо прихованого працевлаштування, позивач просив: встановити факт перебування у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у період з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року на посаді водія, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у сумі 43 200 грн та 300 євро за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2026 року у задоволені позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заробітної плати відмовлено.
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт перебування у трудових відносинах із відповідачем у заявлений період. Оскільки вимога про стягнення заробітної плати є похідною від вимоги про встановлення факту трудових відносин, а факт трудових відносин між сторонами не доведений, відсутні й правові підстави для задоволення вимоги про стягнення із відповідача 43 200 грн та 300 євро.
Додатковим рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2026 року заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цій цивільній справі задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, понесені відповідачем у суді першої інстанції, у розмірі 3000 грн. У решті вимог заяви відмовлено.
Додаткове рішення суд першої інстанції мотивував тим, що з урахуванням характеру спору, складності справи, обсягу фактично виконаної адвокатом роботи, тривалості та кількості процесуальних дій, а також принципів співмірності, розумності та справедливості судових витрат, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 9000 грн є завищеним та не відповідає критерію розумної необхідності. За таких обставин суд вважав, що справедливим, співмірним та таким, що відповідає критеріям реальності та розумності, є розмір витрат на правничу допомогу у сумі 3000 грн., який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги 
На вказані рішення суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає їх незаконними та необґрунтованими.
Зокрема, зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи полягає в тому, що ним у позовній заяві вказано про необхідність допиту свідка ОСОБА_4 , який може підтвердити факт його працевлаштування, однак суд не з`ясував цієї обставини і заявлене клопотання про виклик свідка не було вирішено. На думку апелянта, це також свідчить про порушення судом норм процесуального права. 
Крім того, вказує, що, всупереч нормам процесуального права, суд не застосував ст. 60 ЦПК України, згідно якої обов`язок доказування при вирішенні трудових спорів покладений на роботодавця, однак суд у рішенні послався на частину 1 статті 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Також зазначає, що підлягає скасуванню додаткове рішення, яким заяву представника відповідача задоволено частково та стягнуто з нього витрати на професійну правничу допомогу, понесені відповідачем у суді першої інстанції, у розмірі 3000 грн. Вказує, що суд неправильно оцінив наявність розбіжностей у поданих документах щодо вартості правничої допомоги, лише врахував їх при ухваленні рішення. Натомість, за відсутності однозначних розрахунків, суд мав тільки на цій підставі відмовити у стягненні витрат, оскільки відсутні докази на підтвердження конкретних витрат, які обумовлені договором та понесені відповідачем. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що спілкування з клієнтом належить до видів правничої допомоги. Згідно зі ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами правничої допомоги можуть бути роз`яснення з правових питань, консультації, а не лише спілкування з клієнтом.
Просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Позиція інших учасників справи
Представник ОСОБА_2 адвокат Палюга І.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу – безпідставною. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Вказує, що сума додаткових витрат відповідача на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції становить орієнтовно від 5000 грн, однак, наразі, неможливо передбачити обсяг послуг, який буде надано адвокатом, тому по завершенню справи буде надано остаточний розрахунок та усі докази витрат на правничу допомогу.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Романенко Є.О. доводи апеляційної скарги підтримали.
Представник відповідача адвокат Палюга І.В. не визнав апеляційну скаргу.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Фактичні обставини справи 
Судом першої встановлено, що на підтвердження позовних вимог позивачем подано копію заяви про прийняття на роботу (а.с.2 зворот), копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон (а.с.2), заяву до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та відповідь цього управління (а.с.3, 4).
Позивач у позовній заяві посилався на те, що з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року він працював у відповідача водієм, однак трудові відносини у встановленому законом порядку оформлені не були, а заробітна плата йому не виплачена. Ним була написана заява про прийняття на роботу (а.с.2), відповідач в усному порядку ознайомив його з правилами внутрішнього трудового розпорядку, визначив трудову функцію водія та пообіцяв оплату праці у розмірі 1200 грн за день, а у вихідні та святкові дні — у подвійному розмірі. Позивач зазначив, що 21 лютого 2025 року разом із відповідачем на транспортному засобі «Спрінтер» 313 cDi, грузопасажир, номерні знаки 9846, виїхав до Республіки Польща по службових справах та до 09 березня 2025 року виконував посадові обов`язки водія. Вказував, що факт перебування за кордоном підтверджується копією його паспорта громадянина України для виїзду за кордон, також просив витребувати від Державної прикордонної служби України відомості про перетин державного кордону України у напрямку Республіки Польща вказаним автомобілем та про осіб, які в ньому були. Позивач послався також на можливість підтвердження викладених обставин свідком ОСОБА_3 , який, за його словами, працює у відповідача. Зазначив, що 18 березня 2025 року звертався до Управління Держпраці в Івано-Франківській області зі скаргою, однак досудове врегулювання спору результату не дало.
Судом встановлено, що заява про прийняття на роботу, у якій зазначена дата 20.02.2025 року (її оригінал міститься на а.с.2 зворот) не містить будь-яких відміток про те, що вона була подана саме відповідачу і він її отримав.
Позивач дійсно 18.03.2025 року звертався до Управління Держпраці в Івано-Франківській області із заявою, в якій просив «допомоги по питанню виплати заробітної плати з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року…»(а.с.3).
У відповідь на звернення позивача Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці повідомило, що у період з 08.04.2025 по 09.04.2025 року проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) в ФОП ОСОБА_2 з питань, вказаних у зверненні. Управлінням із наданих ФОП ОСОБА_5 документів (табелів робочого часу, відомостей нарахування та виплати заробітної плати) не встановлено документального підтвердження роботи ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_2 . Зокрема, Держпраці зазначило, що трудового договору та наказу про прийняття ОСОБА_1 на роботу немає, в табелях обліку використання робочого часу працівників, відомостях нарахування та виплати заробітної плати прізвище ОСОБА_1 відсутнє. Позивачу роз`яснено, що він має право подати в суд заяву про встановлення факту перебування в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , при цьому факти виконання трудових обов`язків можуть бути підтверджені будь-якими документами, зокрема й тими, ведення яких не передбачено трудовим законодавством, а також показаннями свідків (а.с.3 зворот – 4, а.с. 116).
Досудове врегулювання спору між сторонами результату не дало.
Відповідно до листа начальника Державної прикордонної служби України Є. Вдасова від 18 червня 2025 року (а.с.31), наданого на запит суду, встановлено, що інформація щодо перетинання державного кордону України або лінії розмежування тимчасово окупованої території України транспортним засобом «Спрінтер» 313 cDi, номерні знаки НОМЕР_1 , у період з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року в інформаційних базах Державної прикордонної служби України відсутня.
Із наданих відповідачем відомостей – повідомлення про прийняття на роботу, звітності щодо найманих працівників (а.с.93-95) встановлено, що у нього працевлаштовано двоє найманих працівників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на посадах менеджера та керівника відділу продажу, при цьому посада водія у відповідача відсутня.
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд
Спір між сторонами виник з приводу встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем та стягнення, як наслідок такого встановлення, невиплаченої заробітної плати.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до частини першої статті 2 КЗпП України право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
За змістом статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою.
За трудовим договором працівника приймають на роботу на посаду, передбачену організаційною структурою роботодавця, для виконання певної трудової функції за відповідною професією, спеціальністю чи посадою. Працівникові гарантуються заробітна плата та інші трудові права й гарантії.
Відповідно до пунктів 1.1, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють у фізичної особи понад п`ять днів, а записи про прийняття на роботу вносяться після видання наказу (розпорядження).
Суд може визнати трудовий договір укладеним і за відсутності наказу чи розпорядження, однак лише за умови доведення інших істотних обставин, які підтверджують реальне виникнення трудових правовідносин, а саме: виконання працівником трудових функцій в інтересах роботодавця, підпорядкування працівника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення роботодавцем умов праці, систематичну оплату праці, виконання роботи на визначеній посаді або за конкретною професією.
Отже, встановлення факту наявності трудових відносин можливе при встановленні виконання працівником трудових функцій, підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.
Такі висновки, висловлені Верховним Судом у постановах від 06 квітня 2020 року у справі №462/7621/15-ц, від 13 квітня 2020 року у справі №344/2293/19, від 08 вересня 2023 року у справі №132/1587/22, від 18 вересня 2023 року у справі №754/12104/20-ц.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.
Згідно зі статтями 77, 78, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи.
Суд першої інстанції дав правильну оцінку доказам, наданим позивачем, а також отриманим на вимогу суду.
Зокрема, суд вірно зазначив, що відповідь Держпраці, на яку позивач послався у позовній заяві, не підтверджує обставин, на які він посилається, а, навпаки, свідчить про те, що за результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю) факту роботи ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_2 не встановлено. Отже, цей доказ не підтверджує, а, навпаки, спростовує доводи позивача про існування трудових правовідносин.
Що стосується наданої позивачем копії його паспорта громадянина України для виїзду за кордон, та такий може підтверджувати лише факт перетину позивачем державного кордону, однак не підтверджує ані перебування його у трудових відносинах із відповідачем, ані виконання трудової функції саме на посаді водія в інтересах відповідача.
Посилання позивача на те, що він виїжджав разом із відповідачем до Республіки Польща на транспортному засобі «Спрінтер» 313 cDi, номерні знаки 9846, також не підтверджене належними та допустимими доказами, адже матеріали справи не містять документів, які б підтверджували належність цього транспортного засобу відповідачу, правові підстави користування ним відповідачем, маршрутні листи, товарно-транспортні накладні, довіреності на керування транспортним засобом, накази чи розпорядження про службове відрядження, документи про перетин кордону саме у складі екіпажу такого транспортного засобу або інші документи, які б свідчили про виконання позивачем роботи водія на користь відповідача.
Водночас, відповідно до листа начальника Державної прикордонної служби України, наданого на запит суду, встановлено, що інформація щодо перетинання державного кордону України або лінії розмежування тимчасово окупованої території України транспортним засобом «Спрінтер» 313 cDi, номерні знаки 9846, у період з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року в інформаційних базах Державної прикордонної служби України відсутня, що спростовує доводи позивача про здійснення ним у зазначений період поїздки разом із відповідачем до Республіки Польща на вказаному транспортному засобі у зв`язку з виконанням трудових обов`язків водія.
Як правильно зазначив місцевий суд, матеріали справи не містять доказів того, що позивач фактично був включений до організаційної структури відповідача, підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, працював за визначеним графіком, виконував роботу на посаді, яка існувала у відповідача, або систематично отримував чи повинен був отримувати оплату праці.
При цьому, відповідачем подано відомості, згідно з якими у нього працевлаштовано двох найманих працівників на посадах менеджера та керівника відділу продажу, при цьому посада водія у відповідача відсутня. Будь-яких належних доказів на спростування цих доводів позивачем не надано.
Крім того, позивач у позові зазначав про можливість підтвердження обставин свідком ОСОБА_3 , який, за словами позивача, працює у відповідача. Водночас будь-яких належних доказів того, що така особа перебуває у трудових чи інших відносинах з відповідачем, у матеріалах справи немає. Саме лише посилання на можливого свідка не підтверджує факту існування трудових правовідносин між сторонами.
Основним доводомапеляційної скарги є те, що суд неповно з`ясував обставини справи, оскільки не вирішив клопотання про виклик свідка ОСОБА_4 , чим порушив судом норми процесуального права. Такий довід апелянта колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції правильно встановив, що будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_8 перебуває у трудових чи інших відносинах з відповідачем у матеріалах справи немає. Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про виклик свідка ОСОБА_4 , не зазначено адреси його проживання чи контактних даних, а у позовній заяві тільки зазначено про ОСОБА_9 , який «працює у відповідача» і може підтвердити обставини, викладені у позовній заяві. Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_10 у відповідача не працює, що підтверджується поданим відповідачем списком працівників, зважаючи на те, що позивач не заявляв клопотання про виклик вказаної особи як свідка, тому у суду першої інстанції не було підстав для виклику та допиту вказаної особи як свідка.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.
Місцевий суд правильно врахував доводи позивача про застосування концепції прихованого працевлаштування, викладеної у Рекомендації МОП № 198, вказавши, що сама по собі вказана концепція не звільняє позивача від обов`язку довести конкретними належними та допустимими доказами наявність ознак трудових правовідносин саме у спірний період та саме з цим відповідачем.
Посилання позивача у відповіді на відзив на те, що відповідач не спростував його доводів, місцевий суд відхилив, правильно зазначивши, що у цивільному процесі позивач повинен довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. У цій же справі відповідач не лише заперечив позов, а й надав обґрунтовані пояснення, підтверджені відповідними доказами, щодо відсутності трудових відносин з позивачем, відсутності у себе посади водія та належності йому транспортного засобу.
З огляду на наведене, місцевим судом не встановлено, що за розпорядженням чи з відома відповідача позивач у період з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року виконував трудові функції на посаді водія у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, був забезпечений роботодавцем умовами праці та мав право на заробітну плату як працівник.
Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами факт перебування у трудових відносинах із відповідачем у заявлений період.
Оскільки вимога про стягнення заробітної плати є похідною від вимоги про встановлення факту трудових відносин, а факт трудових відносин між сторонами не доведений, то суд правильно вважав безпідставними вимоги про стягнення із відповідача заробітної плати у розмірі 43 200 грн та 300 євро.
Щодо додаткового рішення 
Судом встановлено, що правнича допомога відповідачу у цій справі надавалась на підставі договору про надання правничої допомоги № 353-25 від 03 грудня 2025 року, укладеного між адвокатом Палюгою І.В. та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , що також підтверджується ордером адвоката, наявним у матеріалах справи (а.с.84)
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідачем подано витяг з договору № 353-25 від 03 грудня 2025 року, додаток № 1 до договору, акт наданих адвокатом послуг № 1 від 02 березня 2026 року та рахунок на оплату № 00057 від 02 березня 2026 року (а.с.196-198).
В акті виконаних робіт/наданих послуг №1 від 02.03.2026 року зазначено кількість наданих послуг у загальній вартості 9 000 грн (представник позивача у першій інстанції звернув увагу на технічну помилку, що не може змінювати вартість наданих послуг), незважаючи на це суд першої інстанції врахував технічну описку як неточність та зменшив розмір витрат на правничу допомогу до 3 000 грн, що є справедливим, співмірним та таким, що відповідає критеріям реальності та розумності у цій справі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що відсутні докази на підтвердження витрат відповідача на правничу допомогу, спростовуються матеріалами справи.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
З огляду на вищевикладене, застосувавши норми матеріального права, які підлягали застосуванню у правовідносинах у цій справі, врахувавши висновки Верховного Суду у подібних справах, давши оцінку усім доказам у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а також часткового задоволення заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрати на правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, тому підстав для їхнього скасування судом апеляційної інстанції не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2026 року та додаткове рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий        І.О. Максюта
Судді:         О.В. Пнівчук
Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 19 травня 2026 року.