ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

11.06.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/468/18 (909/1208/25)	
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Скапровської І. М.,
Секретар судового засідання Матенчук О. М.,
за участю: арбітражного керуючого - Філатова В. В.,
представника відповідача - Кушнеренка Є. Ю.,
представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головного управління ДПС в Івано-Франківській області - Клебана М. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у межах справи про банкрутство ТОВ "Полісся-Молоко", позов: ТОВ "Полісся-Молоко" (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Дністровська, буд. 26; код ЄДРПОУ 31835038), поданий ліквідатором боржника - арбітражним керуючим Філатовим В. В. (пр-т. Лобановського Валерія, 9/1, кв.76, м. Київ, 03037),
до відповідача: Дюжикової Ірини Олексіївни, АДРЕСА_1 ,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, зобов`язання повернути нерухоме майно, стягнення судових витрат,
встановив, що ТОВ "Полісся-Молоко" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Філатова В`ячеслава Вікторовича звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними Договору купівлі-продажу нерухомого майна №1170 від 16.07.2013 на загальну суму 189 000 грн, у тому числі ПДВ, Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1172 від 16.07.2013 на загальну суму 111 100 грн, у тому числі ПДВ., зобов`язання повернути ТОВ "Полісся-Молоко" нерухоме майно, а саме: 8199/100000 частки Блоку первинного обслуговування «Сокольники», загальною площею 84,93 квадратних метрів (за Договором купівлі-продажу нерухомого майна № 1170 від 16.07.2013), 4579/100000 частки Блоку первинного обслуговування «Сокольники», загальною площею 47,43 квадратних метрів (за Договором купівлі-продажу нерухомого майна № 1172 від 16.07.2013) та стягнення судових витрат.
В обґрунтування позову вказав на те, що укладені боржником та відповідачем договори купівлі-продажу нерухомого майна №1170 від 16.07.2013 на загальну суму 189 000 грн та № 1172 від 16.07.2013 на загальну суму 111 100 грн, є фраудаторними, оскільки вчинені у період наявної заборгованості перед ГУ ДФС в Івано-Франківській області, яка виникла внаслідок несплати грошового зобов`язання в розмірі 2 414 824,98 грн з податку на додану вартість, визначеного контролюючим органом згідно податкового повідомлення-рішення №0000022200 від 10.04.2013, при цьому спірне майно фактично відчужено безоплатно, існує пов`язаність між відповідачем та боржником, а відтак, правочини здійснені на шкоду кредитору з метою уникнення звернення стягнення на таке майно, у зв`язку з чим підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 215 ЦК України, а передані за ними об`єкти нерухомості - поверненню з незаконного володіння відповідача.
Щодо строків позовної давності ліквідатор вказав на відсутність підстав для застосування наслідків спливу такого строку, посилаючись на особливості перебігу позовної давності у справах про банкрутство, поважність причин її пропуску та недобросовісність сторін оспорюваних правочинів.
В підтвердження викладеного долучив копії: платіжної інструкції №586 від 07.10.2025, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №436657715 від 24.07.2025, виписки з рахунку ТОВ "Полісся-Молоко" за період 02.02.2012-15.04.2014, листів №13288/6/09-19-04-01-06 від 17.09.2025, №16601-08-2517 від 08.09.2025, договорів купівлі-продажу нерухомого майна №1170 та 1172 від 16.07.2013, витягів з ЄДР щодо ТОВ "Полісся-Молоко" станом на 30.07.2013, витягу щодо ТОВ "Аврора-СЛ" станом на 17.09.2025, структури власності ТОВ "Аврора-СЛ", витягів з ЄДР щодо Дюжикової І. О., ОСОБА_2 , постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.12.2016, що винесена у справі 809/1508/16, квитанції №4697814, доказів направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками.
За наслідками розгляду позову, суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 04.11.2025.
Відповідач щодо позову заперечив, вказав на те, що факт оплати за нерухоме майно, яке було передане відповідачу на підставі договорів купівлі-продажу нерухомого майна №1170 від 16.07.2013 та № 1172 від 16.07.2013, підтверджується актами приймання-передачі нерухомого майна від 17.10.2013, 19.09.2013, квитанціями до прибуткового касового ордера №431 від 19.07.2013 на суму 111 000 грн, №430 від 18.07.2013 на суму 189 000 грн, спірне майно було передано у власність відповідача, а відтак, позовні вимоги є безпідставними. Крім іншого, просив застосувати строки позовної давності та стягнути витрати на правову допомогу понесені відповідачем в розмірі 10 000 грн.
В підтвердження викладеного долучив копії: договору про надання правової допомоги від 15.05.2026, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №499 від 1106.2010, ордеру на надання правничої допомоги від 15.05.2026, квитанцій до прибуткового касового ордера №431 від 19.07.2013 на суму 111 000,00 грн, №430 від 18.07.2013, закордонного паспорту Дюжикової І., договору купівлі-продажу нерухомого майна №1170 від 16.07.2013, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6268468 від 16.07.2013, актів приймання-передачі нерухомого майна від 17.10.2013, 19.09.2013, акту підсумкової перевірки виконання умов договору купівлі-продажу від 26.10.2015, акту виконаних робіт від 20.05.2026 за договором про надання правової допомоги від 15.05.2026, квитанції до прибуткового касового ордера №247 від 15.05.2026, квитанції №7178146, 7178147. 
04.11.2025, суд залучив Головне управління ДПС в Івано-Франківській області до участі у справі № 909/468/18 (909/1208/25), в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивач, відклав судове засідання на 27.11.2025, про що виніс ухвалу.
25.11.2025, Головне управління ДПС в Івано-Франківській області надало письмові пояснення щодо позову, в яких підтримало позовні вимоги позивача та просило їх задоволити.
27.11.2025, у зв`язку із технічними проблемами в роботі підсистеми відеоконференцзв`язку судове засідання не відбулось (інв. номер комплексу ВКЗ – 101460266) (акт про несправність (неналежне функціонування) системи відеоконференцзв`язку від 27.11.2025), суд відклав розгляд справи на 07.01.2026.
08.12.2025, арбітражний керуючий надав письмові пояснення щодо місця реєстрації відповідача.
Судові засідання неодноразово відкладались.
30.04.2026, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 21.05.2026.
21.05.2026, суд оголосив перерву в судовому засіданні до 11.06.2026.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, арбітражного керуючого, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.
При цьому суд врахував наступне.
Предметом позову є визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна №1170 від 16.07.2013, № 1172 від 16.07.2013 та зобов`язання повернути нерухоме майно.
Інститут визнання недійсними правочинів боржника у справі про банкрутство врегульований ст. 42 КУзПБ.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 КУзПБ господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
На відміну від вимог ЦК України законодавство про банкрутство (ст. 42 КУзПБ) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.
Однак, укладення боржником договору з порушенням вимог ст. 42 КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України чи інших законів, тобто підставою недійсності оспорюваних договорів, крім спеціальних вимог ст. 42 КУзПБ, можуть бути і загальні норми ЦК України чи інших законів.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
У пунктах 47, 48 постанови ВПВС від 08.06.2022, що винесена у справі № 2-591/11 зазначено: «В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такий, що вчинений боржником на шкоду кредиторам».
Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (пункти 110, 111 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.09.2022 у справі № 902/858/15 (пункт 78), від 19.01.2023 у справі № 925/1248/21 (925/111/22) (пункт 89), від 16.02.2023 у справі № 903/877/20 (903/150/22) (пункт 34), від 19.04.2023 у справі № 912/2007/18).
Отже, правочин, що вичиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.
Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування; контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
В такий спосіб будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (постанова ВС у складі КГС від 03.04.2025, що винесена у справі №910/15903/23).
ВПВС у постанові від 03.07.2019, що винесена у справі №369/11268/16-ц, сформулювала підхід, відповідно до якого допускається кваліфікація правочину як фраудаторного у випадках:
- фіктивних правочинів (стаття 234 Цивільного кодексу України);
- порушення принципу добросовісності та зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України);
- правочину, який порушує публічний порядок (частина перша та друга статті 228 Цивільного кодексу України).
Верховний Суд у постановах, зокрема, від 18.02.2025 у справі № 916/5751/23, від 03.12.2024 у справі № 487/6342/18 зазначив, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності договору з настанням відповідних наслідків, адже це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло.
В свою чергу, пункт 5 частини третьої статті 162 ГПК України покладає саме на позивача обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини.
Оскаржуючи правочин з підстав його фраудаторності, позивач повинен навести вагомі докази того, що майно було відчужене, наприклад, за явно заниженою ціною, або взагалі безвідплатно, тобто що відчужувач не набув у зв`язку з таким продажем майнових благ. Втім таких доводів позивачем не наведено.
Разом з тим, кредитор не може вимагати від боржника, щоб останній з моменту виникнення будь-якої заборгованості чи потенційного спору щодо зобов`язання до вирішення такого спору утримувався від здійснення своєї господарської діяльності та пов`язаних з цим операцій, адже таке становитиме надмірне та непропорційне втручання в майнові права боржника (висновки викладені у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2024, що винесена у справі №911/3706/23).
В матеріалах справи відсутні докази, які в своїй сукупності, дозволили б суду прийти до висновку про наявність підтверджених належними чином обставин, за яких спірні правочини відповідали би критеріям фраудаторності. 
Так, не підтверджено належними та допустимими доказами пов`язаність сторін спірних правочинів та не підтверджено безоплатність, а відтак, укладення спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна №1170 від 16.07.2013, № 1172 від 16.07.2013, у період наявної заборгованості перед ГУ ДФС в Івано-Франківській області, яка виникла внаслідок несплати грошового зобов`язання в розмірі 2 414 824,98 грн з податку на додану вартість, згідно податкового повідомлення-рішення №0000022200 від 10.04.2013, не свідчить само по собі, про фраудаторність спірних правочинів. 
Вимога боржнику утримуватися від здійснення будь-яких господарських операцій, в тому числі реалізації майна, за умов існування невиконаних зобов`язань лише з метою запобігання можливим його зловживанням є непропорційною та надмірною, такою, що призводить до втручання у господарську діяльність боржника.
Враховуючи вищевикладене, вимоги ст. 236 ГПК України, якими обумовлено те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, відсутності належних та допустимих доказів в підтвердження наявності сукупності обставин, які підтвердять фраудаторність оспорюваних договорів, позов є необґрунтованим.
Клопотання відповідача про стягнення з позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, слід задоволити частково, в сумі 4 000 грн, решту залишити за відповідачем.
При цьому суд врахував вимоги ст. 129 ГПК України, якою обумовлено те, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, однак, врахував і позиції ВС викладені у постановах від 07.11.2019, 08.04.2020, що винесені у справах №905/1795/18 та №922/2685/19, згідно яких, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, позиції Європейського суду, що викладені у відповідних рішеннях (рішення у справі "East/West Alliance Limited» проти України" та у справі "Лавентс проти Латвії"), щодо необхідності при визначенні суми відшкодування, виходити з конкретних обставин справи, критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, того, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом відповідача робіт (складання відзиву на позов та участь в режимі відеоконференції в двох судових засіданнях тривалістю в сукупності 34 хв (протоколи судових засідань), а відтак, суд керуючись критеріями визначеними ч. 4 ст. 126 ГПК України, вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката відповідача до 4 000 грн, решту - залишити за відповідачем.
Відповідно до ст.ст. 74, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 86, 129, 236-238, 240-241 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
в задоволенні позову - відмовити.
Стягнути з ТОВ "Полісся-Молоко" (код ЄДРПОУ 31835038, вул. Дністровська, буд. 26, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - 4 000 грн (чотири тисячі гривень) - витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Решту - залишити за ОСОБА_1 .
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Апеляційну скаргу може бути подано до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 22.06.2026.

Суддя І. М. Скапровська