печерський районний суд міста києва

Справа № 757/27192/24-ц 
пр. № 2-2213/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Литвинової І. В.,
за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,
представника позивача Печерської окружної прокуратури - Геращенко В.І.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом Держави в особі Київської міської ради від імені якої діє Заступник керівника Печерської окружної прокуратури до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, спадщини відумерлою та витребування майна, -

УСТАНОВИВ:
ЗІ. Позиція сторін у справі.
У червні 2024 року Заступник керівника Печерської окружної прокуратури м. Києва від імені Держави звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом дох ОСОБА_1 , в якому просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 72, 10 кв.м., укладений 17 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Любченко М.В. за № 476 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2168413580000); визнати спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 та складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 72,10 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2168413580000) відумерлою та передати спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради; витребувати від ОСОБА_1 на користь Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,10 кв. м.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в Печерському районі м. Києва відкрилася спадщина, до складу якої входила квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 72,10 кв. м. Оскільки спадкоємці за заповітом та за законом були відсутні, спадкова справа не заводилася і свідоцтва про право на спадщину не видавалися, позивач вважає, що спадщина є відумерлою та підлягає передачі у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.
Однак, позивач стверджує, що ще за життя ОСОБА_3 квартира стала предметом низки незаконних правочинів, реєстраційних дій та незаконно була відчужена на користь фізичної особи. 
Зокрема, 11 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Я.О. зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 , на підставі договору дарування квартири від 17 червня 2008 року № 1701, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Любченко М.В.
Позивач вважає договір недійсним, а ОСОБА_4 недобросовісним набувачем спірного майна, оскільки договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, ОСОБА_3 продовжував проживати в квартирі до самої смерті як у своєму єдиному житлі, а державна реєстрація права власності за ОСОБА_4 була проведена на підставі неіснуючих документів, які уповноваженими органами не оформлялись і не видавались. Таким чином, договір дарування був спрямований на незаконне заволодіння майном ОСОБА_3 .
В подальшому, 01 жовтня 2020 року між ОСОБА_5 (позикодавцем) та ОСОБА_4 (позичальником) було укладено договір позики на суму 2 200 000, 00 грн. Проте, у зв`язку з невиконанням зобов`язань приватним виконавцем Ліліцьким Р.В. було відкрито виконавче провадження № 64006615, в межах якого на майно було накладено арешт і квартиру передано на реалізацію через електронні торги ДП «СЕТАМ». 17 вересня 2021 року переможцем торгів став ОСОБА_6 , а 06 червня 2022 року ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу та передав квартиру ОСОБА_1 .
Позивач наголошує на тому, що усі зазначені правочини та реєстраційні дії були вчинені з грубим порушенням закону, оскільки на момент реалізації квартира перебувала під арештом, накладеним у кримінальному провадженні № 12020100060003014 від 02 жовтня 2020 року за фактом шахрайського заволодіння квартирою (ч. 4 ст. 190 КК України), у ході досудового розслідування якого квартиру було визнано речовим доказом, а Печерським районним судом м. Києва 24 листопада 2020 року у справі № 757/50995/20-к накладено арешт. Таким чином, внаслідок цього квартира незаконно вибула з володіння законного власника поза його волею. 
Крім того, позивач зазначає, що накладений в рамках кримінального провадження арешт на квартиру було припинено 30 вересня 2021 рішенням № 60011687 державного виконавця Кальміуського відділу ДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Галаніною І.І. Водночас рішення за вказаним номером відповідає постанові про зняття арешту з майна боржника від 26 серпня 2021 року в іншому виконавчому провадженні.
У зв`язку із наведеним, за фактом несанкціонованого втручання в роботу електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), автоматизованих систем, комп`ютерних ( мереж чи мереж електрозв`язку ВП № 1 Маріупольського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області зареєстровано кримінальне провадження № 12021052800000998 від 12 жовтня 2021 року за заявою державного виконавця Галаніної І.І. з ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361 Кримінального кодексу України.
Таким чином, позивач наголошує, що в даному випадку ОСОБА_4 не набув законне право власності на вказану квартиру, а на час здійснення торгів вже помер, а отже вона не могла бути реалізована на електронних торгах для погашення заборгованості за договором позики. Зважаючи на те, що ОСОБА_4 не набув право власності на спірну квартиру у спосіб, передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі - ОСОБА_6 і ОСОБА_1 не були та не є власниками спірної квартири і не мають законних прав розпоряджатися нею.
Поряд з цим, позивач зазначає, що ОСОБА_1 придбала спірне майно за явно заниженою ціною, за наявності публічної інформації про арешти та кримінальне провадження, таким чином, не проявивши належної обачності. Тому квартира підлягає витребуванню з її незаконного володіння.
За таких обставин, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав Держави.
Відповідач ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти позову, посилаючись на те, що вона набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,10 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кирик А.О. На момент укладення договору ОСОБА_6 був законним власником квартири на підставі свідоцтва, виданого 01 жовтня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Місян В.І. за результатами електронних торгів ДП СЕТАМ.
Відповідач наголошує, що діяла як добросовісний набувач: на час вчинення правочину були відсутні будь-які обтяження, сторони мали повну цивільну дієздатність, а договір було укладено у встановленій законом формі з дотриманням ст.ст. 203, 204 ЦК України, що дозволило їй реалізувати своє право на набуття права власності. Разом з тим, стверджує, що доказів того, що вона знала чи могла знати про незаконність низки попередніх правочинів та реєстраційних дій зі спірною квартирою іншими фізичними особами, до матеріалів справи прокурором не надано. Крім того, відповідач звертає увагу суду на суттєве зростання цін на нерухомість у Києві з 2022 року, через що витребування квартири унеможливить придбання аналогічного об`єкта без значних додаткових матеріальних втрат. Щодо кримінальних проваджень, на які посилається прокурор, зазначала, що вони досі не завершені, підозри нікому не вручено, обвинувальний акт до суду не надходив, а переконливих доказів недобросовісності попередніх власників або порушення публічного порядку не представлено.
Таким чином, відповідач вважає, що за відсутності належних доказів з боку прокурора немає правових підстав для визнання недійсним як первинного, так і спірного правочину з об`єктом нерухомості. У зв`язку із наведеним, відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
У відповідь на відзив відповідача позивач у своїх поясненнях зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки відповідач безпідставно посилається на свій статус добросовісного набувача. Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про незаконність набуття майна. Однак ОСОБА_1 не могла не знати про незаконність набуття попередніми власниками права власності на спірне майно. Зокрема, на момент укладення договору купівлі-продажу 06 червня 2022 року в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилася інформація про накладені арешти (зокрема, арешт Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 у кримінальному провадженні № 12020100060003014 за фактом шахрайського заволодіння квартирою), тому ОСОБА_1 мала можливість самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права встановити вказані обставини, відповідно могла знати, що майно незаконно відчужується продавцем. Крім того, вартість квартири за договором була значно нижчою за ринкову, що само по собі повинно було викликати обґрунтовані сумніви у будь-якої розумної та обачної особи.
Таким чином, ОСОБА_1 не проявила належної обачності при укладенні договору, а тому не може бути визнана добросовісним набувачем та як кінцевий набувач несе ризик настання негативних наслідків придбання квартири у її незаконного володільця. За таких обставин позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У запереченнях на відповідь прокурора на відзив, представник відповідача зазначив, що доводи прокурора є необґрунтованими та такими, що не спростовують позиції відповідача. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що ОСОБА_6 17 вересня 2021 року був визнаний переможцем електронних торгів, проведених ДП «СЕТАМ», на підставі чого йому було видано свідоцтво про придбання квартири з торгів та зареєстровано право власності. Саме тому на момент укладення договору купівлі-продажу 06 червня 2022 року ОСОБА_6 був повноправним власником спірної квартири і мав усі правові підстави для її відчуження. Договір купівлі-продажу від 06 червня 2022 року посвідчено приватним нотаріусом Кирик О.А. у повній відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» та Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Нотаріус перевірив відсутність заборон та арештів, правоздатність сторін та дійсність прав продавця, у зв`язку з чим твердження прокурора про відсутність правових підстав для реєстрації права власності за ОСОБА_1 є безпідставними.
Крім того, відповідач діяла з належною обачністю при придбанні квартири, перевіривши правовстановлюючі документи та свідоцтво про право власності. Вимога прокурора щодо обов`язкового з`ясування спорідненості померлого ОСОБА_3 з покупцем не передбачена чинним законодавством і не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним. Твердження про суттєве заниження вартості квартири також є лише припущенням, оскільки не підтверджено належними доказами у вигляді експертного висновку.
За таких обставин відповідач просить суд визнати доводи прокурора необґрунтованими та в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Представник Київської міської ради подав до суду пояснення, в яких підтримав позовні вимоги Заступника керівника Печерської окружної прокуратури, просив їх задовольнити.
ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.
14 червня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 18 червня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
19 червня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи.
19 червня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у загальному позовному провадженні /а. с. 103-104/.
05 липня 2024 року відповідач подала до суду відзив на позов /а. с. 108-117/.
21 жовтня 2024 року представник позивача подав відповідь на відзив відповідача /а. с. 136-146/.
13 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли заперечення сторони відповідача на відповідь на відзив /а. с. 147-153/.
17 грудня 2024 року на електронну поштову скриньку суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи без участі представника Київської міської ради та про задоволення позову /а. с. 161-167/.
04 квітня 2025 року ухвалою суду постановлено витребувати докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирик О. А. /а. с. 175-177/.
17 квітня 2025 року представник Київської міської ради подала до суду клопотання про те, що підтримує позов Заступника керівника Печерської окружної прокуратури і просить його задовольнити /а. с. 180/.
22 травня 2025 року на адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. на виконання ухвали суду від 04 квітня 2025 року надійшли копія договору купівлі-продажу квартири від 06 червня 2022 року за реєстровим № 476 та документи, на підставі яких посвідчувався договір купівлі-продажу /а.с. 207-237/.
03 липня 2025 року ухвалою, постановленою на місці, після заслуховування думки представників сторін, задовольнив клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи завірених копій документів, що стали підставою для реєстрації права на квартиру, надані приватним нотаріусом Мисан Є. І., залишено без задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху.
03 липня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду /а.с. 202-203/.
Представник позивача Печерської окружної прокуратури Геращенко В.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримувала, просила їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник Лещенко С.О. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, на підставі доводів викладених у письмових поясненнях.
Представник Київської міської ради у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи без їх участі, в якому позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення сторони відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 лютого 1994 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району міста Києва на підставі розпорядження (наказу) № 773 від 25 лютого 1994, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,81 кв. м належало ОСОБА_7 (мати) та ОСОБА_3 (син) /а.с. 65/.
Після смерті ОСОБА_7 , частка останньої успадкована та зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 вересня 2004 року, виданого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А., що підтверджується інформацією КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КМР «КМ БТІ») від 09 травня 2023 року № 062/14-6105 (И-2023) /а.с. 59-60, 66/.
ОСОБА_3 помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть № 11623 від 13 липня 2020, складеним Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) /а.с. 50/.
Відповідно до листа Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 листопада 2023 року № 105/01-5862/1 згідно даних Реєстру територіальної громади міста Києва у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 2 особи - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 21 червня 1977 року та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 08 липня 2022 року /а.с. 72/.
Згідно з даними зі Спадкового реєстру, наданими Шостою Київською державною нотаріальною конторою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіти та спадкові договори відсутні /а.с. 46/.
За інформацією Печерського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 31 грудня 2021 року № 4068/21.8-09 за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян наявні актові записи про шлюб ОСОБА_3 та ( ОСОБА_8 № 288 від 17 квітня 1982 року, складений Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві, та актовий запис про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_9 № 636 від 19 грудня 1985 року, складений Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві. Актових записів про зміну імені та народження дітей щодо ОСОБА_3 не виявлено /а.с. 87/.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 11 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Я.О. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,1 кв. м, житловою площею 50,1 кв. м, за ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири від 17 червня 2008 року /а.с. 39/.
Як вбачається, 17 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 72,1 кв. м, житловою площею 50,1 кв. м, № 1701, який був посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Любченко М.В. /а.с. 57-58/.
01 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. посвідчено договір позики грошових коштів між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник), за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у вигляді позики у розмірі 2 200 000, 00 грн, які позичальник зобов`язався повернути в строк до 06 жовтня 2020 року /а.с. 83-84/.
У зв`язку з невиконанням договору позики від 01 жовтня 2020 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським B.C. 02 листопада 2020 року вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 несплаченої заборгованості у розмірі 2 200 000,00 грн.
28 грудня 2020 року приватним виконавцем Ліліцьким Р.В. відкрито виконавче провадження № 64006615 та накладено арешт на майно боржника /а.с. 36-37/.
Постановою приватного виконавця від 01 березня 2021 року виконавче провадження № 64006615 закрито у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу внаслідок його відкликання. Рішенням приватного виконавця від 18 серпня 2021 року обтяження припинено /а.с. 34-35/.
Приватним виконавцем Ліліцьким Р.В. 30 липня 2021 року повторно на підставі вищезазначеного виконавчого напису та заяви ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження № 66317615 та накладено арешт на майно боржника.
У подальшому, на підставі заяви приватного виконавця Ліліцького Р.В. від 18 серпня 2021 року № 66317615/375 на реалізацію арештованого майна квартиру передано на реалізацію до Державного підприємства «СЕТАМ» (01001, м. Київ, Стрілецька, буд. 4-6, https://setam.net.ua) та внесено до системи електронних торгів арештованим майном, лот № 491630.
За результатами електронних торгів Державним підприємством «СЕТАМ» 17 вересня 2021 року майно продано. Переможцем торгів визначено ОСОБА_6 (протокол проведення електронних торгів № 553766 від 17 вересня 2021 року).
01 жовтня 2021 року видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціону) № 869 та проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 
06 червня 2022 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. за № 476, ОСОБА_6 продав квартиру ОСОБА_1 .
При цьому, у провадженні СВ Печерського УП ГУНП в місті Києві перебуває кримінальне провадження № 12020100060003014 від 02 жовтня 2020 року щодо шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України. 
24 листопада 2020 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва за № 757/50995/20-к квартиру визнано речовим доказом та накладено арешт.
08 грудня 2020 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Шульгою І.Ю. зареєстровано вказане обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 57119878 від 17 березня 2021 року).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна рішенням державного виконавця Кальміуського відділу ДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Галаніної І.І. від 30 вересня 2021 року № 60011687 накладений в рамках кримінального провадження арешт на квартиру припинено.
За вказаним фактом несанкціонованого втручання в роботу електронно- обчислювальних машин (комп`ютерів), автоматизованих систем, комп`ютерних мереж чи мереж електрозв`язку ВП № 1 Маріупольського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області за заявою старшого державного виконавця Галаніної І.І. зареєстровано кримінальне провадження № 12021052800000998 від 12 жовтня 2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361 Кримінального кодексу України.
ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.
Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За приписами частин першої - другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Аналіз положень ст.ст. 203, 717, 719 Цивільного кодексу України свідчить про те, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Судом встановлено, що 11 вересня 2020 року державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 було проведено за ОСОБА_4 .
Підставою виникнення права власності на вказане майно зазначено договір дарування квартири від 17 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Любченко М.В. за № 1701.
Відповідно до наявної в матеріалах реєстраційної справи копії договору дарування квартири від 17 червня 2008 року встановлено, що ОСОБА_3 (дарувальник) передає в особисту приватну власність ОСОБА_4 (обдаровуваного) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,1 кв. м, житловою площею 50,1 кв. м.
Згідно з п. 1.3 договору, право власності на предмет договору виникає у обдаровуваного з моменту прийняття дарунку. Обдаровуваний прийняв дар під час укладення цього договору шляхом прийняття символів цієї квартири - ключів.
З наведеного вбачається, що за умовами договору дарування до обдаровуваного переходить право власності на спірний об`єкт нерухомості, дарувальник фактично втрачає право володіння, користування та розпорядження ним, в тому числі і право на проживання, а в обдаровуваного немає обов`язку надавати подароване йому житло для проживання дарувальнику.
Водночас, суд приходить до обґрунтованого висновку, що спірна квартира була єдиним житлом ОСОБА_3 . У вказаній квартирі він був зареєстрований з 21 червня 1977 року та проживав до настання смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання договору дарування.
Отже, позивачем було доведено, що на відсутність волевиявлення ОСОБА_3 дарувати спірну квартиру вказує те, що він не лише проживав в квартирі станом на 17 червня 2008 року, але продовжував в ній проживати до своєї смерті, тобто фактичної передачі квартири на користь обдаровуваного ОСОБА_4 не відбулось. Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 не міг набути право власності на спірне майно (фактично не прийняв дарунок, не утримував майно, більше 12 років не реєстрував речове право на нього), а тому останній не може вважатися добросовісним набувачем за договором.
Так, не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.
Аналогічну позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.66).
Крім того, у п. 2.2 договору міститься посилання на «Довідку- характеристику» на нерухоме майно, видану КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 10 червня 2008 року за № 33311290, відповідно до якої загальна вартість предмета договору, який відчужується, становить 67 927,00 грн.
Разом з цим, за інформацією КП КМР «КМ БТІ» від 08 травня 2023 року № 062/14- 6066 (И-2023) довідка-характеристика № 33311290 від 10 червня 2008 року в Бюро не замовлялася, не виготовлялася та не видавалася.
З викладених обставин вбачається, що ОСОБА_4 не набув спірну квартиру в установленому законом порядку, а відтак не був добросовісним набувачем спірного майна, відтак оспорюваний договір дарування квартири суперечить вимогам закону та не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.
При цьому, тягар утримання майна відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України покладається на його власника, а саме: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що власником особового рахунку для обліку споживання житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , станом на грудень 2021 року був ОСОБА_3 , що підтверджується листом Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 23 грудня 2021 року.
Крім того, відповідно до довідки комунального концерну «Центр комунального сервісу» оплата рахунків за житлово-комунальні послуги з травня 2020 року (після смерті ОСОБА_3 ) не здійснювалась та заборгованість зростала.
Отже, тягар утримання спірної квартири ніс її законний власник - ОСОБА_3 .
У свою чергу ОСОБА_4 не був зареєстрований у квартирі, не проживав у ній та не ніс тягар її утримання як власник спірного майна, тому ніколи не був дійсним власником спірної квартири, а відтак суд приходить до висновку, що договір дарування від 17 червня 2008 року, за відсутності волевиявлення дарувальника на відчуження квартири, не міг бути правовою підставою для набуття права власності ОСОБА_4 на вказане майно.
Також слід звернути увагу на те що спірний договір був посвідчений приватним нотаріусом Любченко М.В., яка здійснювала свою діяльність по Донецькому міському нотаріальному округу з 18 серпня 2003 року. Як вбачається, нотаріальну діяльність приватного нотаріуса ОСОБА_11 припинено з 30 листопада 2016 року, що підтверджується листами Міністерства юстиції України № 32300/39162-7-23/37.2 від 16 березня 2023 року та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 12666/12323-1-23/15.5 від 30 березня 2023 року. Документи нотаріального діловодства та архів нотаріуса ОСОБА_11 на зберігання до нотаріального архіву не передано.
За таких обставин, докази нотаріального посвідчення договору дарування квартири від 17 червня 2008 року та вчинення нотаріальної дії за реєстровим № 1701 - відсутні.
Згідно зі ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
За ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Пунктом 1.4 розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 26.06.1998 за № 399/2839, станом на момент укладення договору дарування квартири від 17.06.2008, передбачено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах тощо).
Згідно з пунктом 1.6 вказаної Інструкції державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників незалежно від форми власності.
Отже, право власності на нерухоме майно, яке виникло до 01 січня 2013 року, підлягало обов`язковій державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації.
Проте, державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру за вказаним договором КП КМР «КМ БТІ» не проводилась.
Відповідно до реєстраційної справи приватного нотаріуса Курило Я.О. 11 вересня 2020 року звернувся ОСОБА_4 з метою реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до картки прийому заяви № 223652474 до заяви додано договір дарування квартири, технічний паспорт б/н, виданий ФОП « ОСОБА_12 », та інформаційну довідку НОМЕР_1 , видану КП «Бюро технічної інвентарізації Києво-Святошинської районної ради Київської області».
Разом з цим, відповідно до інформації Державної прикордонної служби України № 91-46832/18/23-вих. від 27 вересня 2023 року, наданою за період з 10 січня 2018 року по 27 вересня 2023 року, ОСОБА_4 14 серпня 2019 року через пункт пропуску Мар`їнка (Курахове) перетнув лінію розмежування з тимчасово окупованою територією України та на підконтрольну Україні територію не повертався /а.с. 77-78/.
Вказане підтверджує, що 11 вересня 2020 року ОСОБА_4 не міг звернутись до приватного нотаріуса Курило Я.О., яка здійснює свою нотаріальну діяльність в місті Києві, оскільки в цей час він не перебував на підконтрольній Україні території.
Крім того, відповідно до листа ФОП « ОСОБА_12 » від 05 жовтня 2023 року інвентаризація квартири АДРЕСА_1 не проводилася, технічний паспорт не виготовлявся та не видавався /а.с. 52/.
Згідно з інформацією КП «Бюро технічної інвентарізації Києво- Святошинської районної ради Київської області» № 88 від 27,03.2023 інвентаризаційна справа на вказаний об`єкт нерухомості не відкривалась. До сфери обслуговування підприємства територія міста Києва не належала.
Так, державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і неможливо ототожнювати факт набуття права власності з фактом державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не підставу його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.
Аналогічну позицію викладено в постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 23.01.2019 у справі № 910/2868/16.
Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.
Таким чином, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним.
Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, суд приходить до висновку про визнання договору дарування квартири від 17 червня 2008року недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
За приписами частин першої - третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Згідно з частиною першою статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону
Судом встановлено, що у померлого ОСОБА_3 були відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, спадщину ніхто не приймав, а відтак спадщина є відумерлою та переходить у власність територіальної громади.
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Разом з тим, за ч. 3 ст. 1277 Цивільного кодексу України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Як вбачається, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 .
Так, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України). Вказана норма закону в силу ст. 8 Цивільного кодексу України підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної судом відумерлою та підтверджує, що спірна квартира в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України вибула з володіння Київської міської ради не з її волі іншим шляхом.
Таким чином, незаконним відчуженням квартири порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради, які випливають встановленого ст. 1277 Цивільного кодексу України порядку визнання спадщини відумерлою.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України, що кореспондується з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі ст. 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Статтею 658 Цивільного кодексу України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
За п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 330, 388 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 Цивільного кодексу України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.
Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом України у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15, від 16.09.2015 у справі № 6- 1203пс15.
Верховний Суд неодноразово відзначав, що ефективним способом захисту прав власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
У постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі № 6- 140цс14, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі 19/028-10/13 зроблено висновок про те, що власник майна, з дотриманням вимог ст.ст. 387 і 388 Цивільного кодексу України, може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів де майно було відчужене попередніми набувачами.
Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч. З ст. 1277 Цивільного кодексу України.
Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України смерть власника є підставою припинення права власності.
При цьому, відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визнання спадщини відумерлою є підставою виникнення права комунальної власності, а отже способом розширення матеріальної бази місцевого самоврядування.
Оскільки відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 Цивільного кодексу України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
За таких підстав, прокурор має право в інтересах держави витребувати спірну квартиру із чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України у поєднанні із вимогами ст. 1218 Цивільного кодексу України на користь територіальної громади міста Києва.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 522/11473/15-ц, від 29.04.2020 у справі Ла 754/4108/18-ц, від 14.04.2021 у справі № 753/11965/19.
Враховуючи відсутність спадкоємців ОСОБА_3 за заповітом та за законом, спадщина, що відкрилась після його смерті, має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва.
Оскільки Київська міська рада, якій належить право розпорядження спірною квартирою, не була стороною правочинів, згоду на відчуження майна не надавала, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом, а тому її право підлягає захисту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.
Аналогічні за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (п. 98), від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 (п. 80).
Саме вимога про витребування нерухомого майна є ефективним і правомірним способом захисту порушеного права, який повністю забезпечує відновлення порушеного права територіальної громади, у якої майно вибуло із правомірно очікуваного володіння поза її волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.
Таким чином, спірне майно підлягає витребуванню від останнього набувача - ОСОБА_1 на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України.
Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, надаючи оцінку доводам сторони відповідача, відхиляє їх та вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідач ОСОБА_1 безпідставно посилається на свій статус добросовісного набувача. Судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу 06 червня 2022 року в Єдиному реєстрі речових прав містилася інформація про арешти квартири, накладені у кримінальному провадженні № 12020100060003014 від 02 жовтня 2020 року за фактом шахрайського заволодіння майном. Крім того, вартість квартири була значно нижчою за ринкову, що свідчить про відсутність належної обачності з боку набувача. Твердження про перевірку нотаріусом усіх документів не спростовує того, що первинний договір дарування 2008 року є недійсним, а всі подальші правочини похідними від нього.
Наявність кримінального провадження, в межах якого квартиру визнано речовим доказом, а також накладені арешти, підтверджує, що майно вибуло з володіння законного власника поза його волею. Таким чином, доводи відповідача щодо добросовісності набуття є такими, що не спростовують факту незаконного вибуття майна.
Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.
V. Розподіл судових витрат.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Київської міської прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 37 783, 52 грн.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Держави в особі Київської міської ради, від імені якої діє Заступник керівника Печерської окружної прокуратури, до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, спадщини відумерлою та витребування майна, задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 72, 10 кв.м., укладений 17 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Любченко М.В. за № 476 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2168413580000).
Визнати спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 72,10 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2168413580000) відумерлою та передати спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141, адреса: м. Київ, вул. Хрещатик, 36).
Витребувати від ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141, адреса: м. Київ, вул. Хрещатик, 36) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,10 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2168413580000).
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь Київської міської прокуратури ( НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 37 783, 52 грн
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 

Суддя І. В. Литвинова