ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/51895/25 Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Говоруна О.В., Епель О.В., секретар судового засідання Заліська Є.Я., за участі представника позивача Хомича І.О., представника відповідача Жиделяєвої Ю.Г., представника третьої особи-1 Костюченко Ю.М., представника третьої особи-2 Глущенка Д.В., представника третьої особи - 3 Гришиної Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Кабінету Міністрів України та Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи - Пенсійний фонд України, Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України, Міністерство фінансів України, про визнання протиправною та нечинною постанови

В С Т А Н О В И В : 
Рух справи.
21.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та нечинними пункти 1, 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень».
Позовні вимоги, з урахуванням уточнень та доповнень, обґрунтовано тим, що внаслідок прийняття відповідачем спірної постанови судове рішення постановлене на його користь не виконується. 
Позивач зазначив, що він є пенсіонером та перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262). Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 у справі №460/13019/24, яке набрало законної сили 22.07.2025, зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області провести з 01.03.2023 перерахунок та виплату його пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 13.08.2024 №12/1/6193ХГ16239 з урахуванням раніше виплачених сум. Проте, вказане рішення ГУ ПФУ в Рівненській області не виконується у зв`язку з набранням чинності спірної постанови від 14.07.2025 №821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень» (надалі - Постанова № 821).
Позивач наголосив, що спірною постановою затверджено Порядок, яким встановлено механізм здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, зокрема, за період, що передує даті набрання чинності рішенням суду, за джерелами їх виплати (фінансування), та передбачено, що виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на зазначені цілі бюджетним асигнуванням відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України, які передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, але не більшій від належної до виплати суми, що обліковується в переліку.
Позивач вважає, що Постанова № 821 є протиправною з огляду на її невідповідність Конституції України та законам України як правовим актам вищої юридичної сили з тих підстав, що обов`язковість виконання судових рішень визначена чинним законодавством України, а порядок виконання судових рішень встановлений Законом України «Про виконавче провадження». 
Позивач підкреслює, що законодавцем визначено чіткий алгоритм дій як державного виконавця, так і центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, з приводу виконання рішення суду, яке набрало законної сили, щодо стягнення коштів на користь особи, а тому встановлення Кабінетом Міністрів України порядку обліку таких рішень для їх виконання є протиправним.
У позовній заяві зазначено, що Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями щодо встановлення механізму виконання судових рішень шляхом прийняття постанов, а оскаржувана Постанова №821 по суті спрямована на легалізацію дій по невиконанню судових рішень, оскільки ставить їх виконання у залежність від виділення Кабінетом Міністрів України коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат.
На думку позивача, вказані положення створюють механізм черговості та частковості виконання судових рішень, ставлять повноту та строки їх виконання у залежність від обсягу бюджетних призначень та фактично допускають виплату пенсійних сум у розмірі, пропорційному виділеним асигнуванням.
Позивач зауважує, що умови пенсійного забезпечення визначаються виключно Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту також Закон №1058), який є загальним законом, та Законом України №2262, який є спеціальним законом, а зміна умов пенсійного забезпечення може здійснюватися лише шляхом внесення змін до відповідних законів. При цьому, закони №2262 та №1058 не передбачають можливості виплати пенсії частинами або в залежності від бюджетних обмежень у разі її нарахування на виконання судового рішення.
З урахуванням викладеного позивач наполягає, що затверджений спірною постановою Порядок встановлює обмеження щодо способу та строків виконання судових рішень, фактично допускає часткове їх виконання та звужує обсяг гарантій соціального захисту, передбачених Конституцією України та спеціальними законами, у зв`язку з чим, на його переконання, оскаржувана постанова є протиправною та має бути визнана нечинною.
Крім того, позивачем звернуто увагу, що у справі № 640/5248/19 вже розглядався аналогічний спір щодо протиправності іншої постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду», якою також визначався механізм виконання судових рішень у пенсійних справах, проте, ця постанова була визнана судовими рішенням протиправною, оскільки Кабінет Міністрів України не має повноважень щодо зміни порядку виконання судових рішень. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.11.2025 до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Пенсійний фонд України (надалі - ПФ України чи третя особа 1) та ухвалою від 25.11.2025 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України (надалі - Мінсоцполітики чи третя особа 2).
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2026 позовні вимоги задоволено у повному обсязі: визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень»; зобов`язано Кабінет Міністрів України після набрання рішенням законної сили невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання нормативно-правого акту протиправним та нечинним у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено.
Приймаючі вказане рішення суд першої інстанції зазначив, що згідно норм чинного законодавства Уряд України в межах повноважень, визначених Законом України від 27.02.2014 №794-VII «Про Кабінет Міністрів України»№794-VII, здійснює заходи щодо забезпечення виконання судових рішень органами виконавчої влади та їх керівниками, та при реалізації цих повноважень останній у своїй діяльності має керуватися Конституцією України, законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, при цьому, постанови Кабінету Міністрів України мають відповідати законам України, оскільки постанови мають підзаконний характер, тобто приймаються на основі та на виконання законів, і мають нищу юридичну силу.
Отже, констатував суд першої інстанції, постанови Кабінету Міністрів видаються саме для реалізації та виконання законів, а не для їх зміни чи суперечності їм.
Таким чином, суд першої інстанції зробив висновок про неприпустимість встановлення Кабінетом Міністрів України підзаконним нормативним актом механізму, який фактично створює нову модель погашення заборгованості за судовими рішеннями у сфері пенсійних виплат через черговість/переліки/обмеження асигнувань, якщо такий механізм призводить до відтермінування або частковості виконання остаточних судових рішень та порушує принципи верховенства права й обов`язковості судового рішення.
Такий висновок зроблено з урахуванням правової позиції Верховного Суду, сформульованої у справі №640/5248/19 щодо оскарження постанови КМУ № 649, оскільки ці правові висновки викладені у постанові від 26.05.2021 є повністю релевантними і підлягають застосуванню і у цій справі.
Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідач на підставі повноважень, передбачених Конституцією України та законами України, має право видавати постанови та розпорядження, і основним завдання його діяльності є реалізація внутрішньої та зовнішньої політики держави.
Апелянт наголошує, що спірна постанова № 821 не мала наслідком зменшення фінансування витрат Пенсійного Фонду України на погашення заборгованості за рішеннями суду, а лише змінило механізм розподілу коштів.
Апелянт пояснив, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону, суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення. Цією нормою визначено черговість погашення заборгованості, а також передбачено, що бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
Апелянт наполягає, що спірна Постанова № 821 була прийнята на виконання пункту 25 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4059, яким установлено, що з бюджету Пенсійного фонду України на 2025 рік видатки на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються за окремими напрямами у розрізі джерел їх виплати, а Кабінету Міністрів України було доручено забезпечити визначення порядку виконання цієї норми.
Апелянт наголошує, що згідно висновку Міністерства юстиції України, за результатами правової експертизи, проєкт оскаржуваної Постанови №821 відповідає Конституції та законам України та іншим актам чинного законодавства, внаслідок чого позовні вимоги не підлягали задоволенню.
Крім того, апелянт вказав на дотриманні процедури прийняття спірної Постанови №821 та зазначає, що проєкт постанови було погоджено без зауважень Міністерством фінансів України, Міністерством економіки України, а висловлені Міністерством юстиції України та Міністерством цифрової трансформації України зауваження (пропозиції) були враховані.
Також, відповідач не згоден з висновками суду першої інстанції про прийняття до уваги правових висновків Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.05.2021 у справі №640/5248/19, оскільки вважає, що ці постанови є різними за своїм правовим змістом.
Апелянт послався на інші правові висновки Верховного Суду, які, на його думку підлягають прийняттю до уваги у цій справі, оскільки вони стосуються збалансованості бюджету держави і наголошують на тому, що суди не можуть перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2026 було відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та витребувано справу зі суду першої інстанції.
Третьою особою Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України (апелянт 2) також подано апеляційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2026 у цій справі та вказано на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду та прийняття нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог. 
Доводи цього апелянта аналогічні доводам апеляційної скарги відповідача.
Крім того, апелянтом 2 зазначено, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки підставою для цього позову стала не протиправність чи незаконність спірної Постанови № 821, а неналежне виконання пенсійним органом рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 року у справі № 460/13019/24, внаслідок чого, вважає апелянт 2, позивач мав би звертатися до суду у порядку статті 381-1 КАС України.
Отже, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у справі № 440/14216/23, апелянт 2 вважає, що держава, базуючи на існуючих фінансово-економічних можливостях, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд і у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації систем соціального захисту тощо, може здійснювати відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства.
Крім того, апелянт 2 наголосив на Рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 у справі № 20-рп/2011, згідно якого передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними і механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.
Отже, наполягає апелянт 2, в останні роки склалася ситуація, за якої пенсії та інші виплати перераховуються органами Пенсійного фонду України на підставі судових рішень без урахування фінансових можливостей держави, що призводить до значного зростання видатків та накопичення заборгованості. Зазначено, що накопичена заборгованість держави за судовими рішеннями станом на 01.03.2025 перевищувала 79 млрд грн, а потенційне збільшення видатків становить близько 34,3 млрд грн на рік, що свідчить про істотне зростання навантаження на бюджет Пенсійного фонду України.
За таких обставин, наполягає апелянт 2, правомірність спірної постанови є очевидною, оскільки цією Постановою № 821 врегульовано механізм здійснення видатків з бюджету Пенсійного фонду України на виплату пенсій, призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, за джерелами їх фінансування, а порядок нарахування чи перерахунку пенсій не змінюється.
14.04.2026 за апеляційною скаргою цього апелянта також було відкрито апеляційне провадження.
22.04.2026 слухання справи було призначено у відкрите судове засідання на 13.05.2026.
Позивачем подано відзиви на апеляційні скарги відповідача та третьої особи 2, в яких наголошено на правильності висновків суду першої інстанції.
13.05.2026 у судовому засідання було задоволено клопотання Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України про залучення Міністерства фінансів України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (третя особа 3), на стороні відповідача, про що було постановлено відповідну ухвалу, та оголошено перерву у справі до 01.06.2026. 
У судовому засіданні представники апелянтів підтримали доводи апеляційних скарг.
Представники третьої особи 1 та третьої особи 3 у судовому засіданні також підтримали доводи апеляційних скарг відповідача та третьої особи 2.
Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг.
Крім того, позивачем подавались заперечення щодо залучення до участі у справі Міністерства фінансів України та додаткові письмові пояснення з приводу доводів апелянтів та пояснень учасників справи в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.
Від третьої особи 3 надійшли письмові пояснення на підтримку доводів апеляційних скарг та необґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке. 

Обставини справи.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач є пенсіонером, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (надалі - Закон № 2262).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 у справі №460/13019/24 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести з 01.03.2023 перерахунок та виплату пенсії позивачу на підставі довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 про грошове забезпечення позивача від 13.08.2024 №12/1/1693ХГ16239, з урахуванням раніше виплачених сум.
19.08.2025 Рівненським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист на примусове виконання означеного рішення, за яким 01.09.2025 відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненьскій області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження №78950713 (т.1 а.с.30, 31).
У подальшому позивач неодноразово звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з інформаційними запитами з проханням надати інформацію щодо виконання вищевказаного судового рішення, на які ГУ ПФУ в Рівненській області листами від 12.08.2025 №1700-0203-8/59872, від 22.08.2025 №1700-0203-8/62709, від 29.08.2025 №15982-15538/Ф-02/8-1700/25, від 05.09.2025 №1700-0203-8/66456 повідомляло про те, що у зв`язку з набранням чинності Постановою «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень» № 821, видатки на виплату перерахованих пенсій за рішеннями суду, які набрали законної сили після набрання чинності цією постановою, здійснюються після введення в експлуатацію доопрацьованої Пенсійним фондом України інформаційної системи для ведення обліку видатків на виплату судових рішень за джерелами їх фінансування. Зазначено, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 у справі №460/13019/24 буде виконано після доопрацювання інформаційної системи для ведення обліку видатків на виплату судових рішень за джерелами їх фінансування та введення інформаційної системи в експлуатацію (т.1 а.с.19-29).
21.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з цим позовом до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та нечинними пункти 1, 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень».
Вищенаведені обставини підтверджені належними та допустимими доказами, і не є спірними. 

Нормативно-правове обґрунтування. 
ЄВРОПЕЙСЬКА КОНВЕНЦІЯ З ПРАВ ЛЮДИНИ ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.97. 

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Частиною першою статті 55 Конституції України гарантується кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Стаття 46 Конституції України гарантує, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, а саме у умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Згідно з положеннями статті 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Закони України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (надалі - Закон №1404-VIII) та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (надалі - Закон №4901-VI) прийнятті з метою реалізації положень статті 129-1 Конституції України. 
Згідно з частиною другою статті 6 Закону №1404-VIІІ рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.
Частиною 1 та 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно положень частин 1-4 статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
Статтею 264 КАС України встановлено особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 цієї статті передбачено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:
1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;
2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Відповідно до частини 3 цієї статті нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Частинами 4-7 статті 264 КАС України передбачено, що у разі відкриття провадження в адміністративній справі щодо оскарження нормативно-правового акта суд зобов`язує відповідача опублікувати оголошення про це у виданні, в якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений. Оголошення повинно містити вимоги позивача щодо оскаржуваного акта, реквізити нормативно-правового акта, дату, час і місце судового розгляду адміністративної справи. Оголошення має бути опубліковано не пізніш як за сім днів до підготовчого засідання, а у випадку, визначеному частиною десятою цієї статті, - у строк, визначений судом. Якщо оголошення опубліковано своєчасно, вважається, що всі заінтересовані особи належним чином повідомлені про судовий розгляд справи. Скарги на судові рішення в цій справі заінтересованих осіб, якщо вони не брали участі у справі, залишаються без розгляду.
Згідно частини 9 статті 264 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.
Відповідно до частин 1-3 статті 265 КАС України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.
Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Позов про оскарження нормативно-правових актів, які відтворюють зміст або прийняті на виконання нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним і нечинним повністю або в окремій його частині, розглядається судом за правилами спрощеного позовного провадження.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 46 Конституції України гарантується громадянам право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Частина шоста статті 92 Конституції України встановлює, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Відповідно до частин 1 та 3 статтею 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади і у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Згідно приписів статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України має вживати відповідні заходи зокрема щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення політики у сферах соціального захисту, фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, тощо.
Відповідно до частини 1 статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Закон України «Про Кабінет Міністрів України» (надалі - Закон № 794) визначає організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України.
Згідно частини 1 та 2 статті 1 Закону № 794 Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Статтею 2 Закону № 794 визначені основні завдання Кабінету Міністрів України.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 3 Закону № 794 діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 19 Закону № 794 передбачено, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.
Статтею 20 Закону № 794 встановлені основні повноваження Кабінету Міністрів України.
Відповідно до положень частини 1 та 2 статті 49 Закону № 794 Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень» (надалі - Порядок № 821) було затверджено Порядок здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень.
Згідно п.1 цього Порядку № 821 ним визначено механізм здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, зокрема, за період, що передує даті набрання чинності рішенням суду, за джерелами їх виплати (фінансування).
У пункті 2 зазначено, що у цьому Порядку терміни вживаються у такому значенні:
судові рішення - рішення суду, що набрали законної сили та видані або ухвалені після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на виконання яких стягувачу призначено (перераховано) пенсію (щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці);
перераховані пенсії за рішенням суду - сума пенсії або щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації пенсії, доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, щомісячної доплати до пенсії, адресної допомоги до пенсійної виплати та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), визначена як різниця між розміром призначеної/перерахованої на виконання судового рішення суми виплати та визначеним органом Пенсійного фонду України розміром, з урахуванням положень нормативно-правових актів.
Відповідно до пункту 3 Порядку судові рішення та виконавчі документи, що надходять на виконання до Пенсійного фонду України та його територіальних органів реєструються та зберігаються відповідно до правил, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 р. № 55 «Деякі питання документування управлінської діяльності» (Офіційний вісник України, 2018 р., № 23, ст. 770).
Облік нарахованих на виконання рішень суду сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за минулий час та перерахованих пенсій за рішенням суду ведеться в базах даних одержувачів відповідних виплат (електронних пенсійних справах/електронних справах одержувачів) на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України про призначення (перерахунок) відповідних виплат та у сформованому на їх підставі переліку одержувачів виплат на виконання судових рішень (далі - перелік).
Агрегована та знеособлена інформація з переліку, що містить відомості про вид пенсії (іншої виплати), суму, що належить до виплати, та джерела фінансування відповідних витрат, розміщується у загальному доступі на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України із актуалізованою інформацією станом на 1 число кожного місяця, а також в особистому кабінеті стягувача на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України.
Згідно з пунктом 4 Порядку видатки на виплату нарахованих пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за рішеннями суду за минулий час (тобто за період, визначений за рішеннями суду, які набрали законної сили та видані або ухвалені після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на виконання яких визначено зобов`язання органу Пенсійного фонду України здійснити нарахування/перерахунок/виплату сум пенсії, доплат, надбавок тощо до пенсії, довічного грошового утримання суддям у відставці, за час, що передує даті набрання законної сили такими рішеннями суду) та перерахованих пенсій за такими рішеннями суду здійснюються за окремими напрямами, передбаченими в бюджеті Пенсійного фонду України на таку мету, за джерелами виплати відповідних сум, визначених законодавством.
Пунктами 5, 6 Порядку визначено, що виплати нарахованих на виконання рішень суду сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за минулий час проводяться щомісяця одержувачам, яких включено до переліку станом на 1 число місяця, що передує місяцю, в якому здійснюється виплата. На забезпечення таких виплат щомісяця спрямовується частина бюджетних асигнувань відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України на відповідну мету в межах коштів, передбачених бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік.
Видатки на виплату перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються в межах бюджетних асигнувань відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України на відповідну мету, які передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, одержувачам, яких включено до переліку станом на 1 число місяця, що передує місяцю, в якому здійснюється виплата.
Відповідно до пунктів 7-9 Порядку для забезпечення виплат за рішеннями суду, передбачених пунктами 5 і 6 цього Порядку, виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на зазначені цілі бюджетним асигнуванням відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України, які передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, але не більшій від належної до виплати суми, що обліковується в переліку.
Невиплачені протягом поточного бюджетного періоду суми нарахованих на виконання рішень суду сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за минулий час і перерахованих пенсій за рішенням суду виплачуються в наступному бюджетному періоді в межах встановлених бюджетних асигнувань у порядку, передбаченому пунктами 5-7 цього Порядку.
Інформація про видатки на виплату нарахованих на виконання рішень суду сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за минулий час та перерахованих пенсій за рішенням суду відображається у звіті про виконання бюджету та у фінансовій звітності відповідно до Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2000 р. № 419 (Офіційний вісник України, 2000 р., № 9, ст. 344).

Висновки суду.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені норми закону та встановлені у справі обставини, можна зробити висновок, що позивач є особою, яка в силу частини другої статті 264 КАС України, має право оскаржити нормативно-правовий акт, а саме: постанову Кабінету Міністрів України від від 14.07.2025 № 821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень», оскільки цей нормативно-правовий акт стосується інтересів і прав позивача, як особи стосовно якої постановлено судове рішення з приводу правильності обрахування його пенсії.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивач є особою, щодо якої застосовано Постанову №821 і це дає йому право на звернення до суду з позовом про оскарження цього нормативно-правового акту, є на думку колегії суддів правильним, а доводи апелянта 2 про те, що позивач не має право звертатися з таким позовом до суду, оскільки позовна заява обґрунтована невиконанням пенсійним органом судового рішення, не заслуговують уваги, оскільки відповідно до наведеної норм КАС України, таке право позивача закріплено нормами процесуального кодексу.
Щодо висновків суду першої інстанції про протиправність спірної постанови слід зазначити, що такий висновок зроблено з урахуванням судової практики та правових позицій Верховного Суду, які мають враховуватися судами нижчих інстанцій відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.
Так, за змістом наведених норм матеріального права Уряд України в межах визначених Законом №794-VII повноважень здійснює заходи щодо забезпечення виконання судових рішень органами виконавчої влади та їх керівниками, та при реалізації цих повноважень останній у своїй діяльності має керуватися Конституцією України, законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. При цьому, постанови Кабінету Міністрів України повинні відповідати законам України, оскільки постанови мають підзаконний характер, тобто приймаються на основі та на виконання законів. Це означає, що будь-який нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів повинен узгоджуватися з Конституцією, законами та чинними міжнародними договорами, які мають вищу юридичну силу. Постанови Кабінету Міністрів видаються саме для реалізації та виконання законів, а не для їх зміни чи суперечності їм.
Це правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 18.12.2025 у справі №320/31536/23.
Так, матеріалами справи підтверджено, що внаслідок прийняття спірної постанови рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 у справі №460/13019/24, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести з 01.03.2023 перерахунок та виплату пенсії позивачу, не виконується.
Вказана обставина апелянтами не спростовувалась і не заперечувалась.
Отже, судом встановлено і матеріалами справи підтверджено порушення прав позивача на справедливий суд (в частині виконання судового рішення), яке гарантоване статтею 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 55 Конституцією України. 
Так, статтею 370 КАС України, встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Крім того, принцип обов`язковості судових рішень, як одну з основних засад судочинства, закріплено у статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та у статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Означений принцип поширюється на осіб, що брали та не брали участі у справі, якщо судове рішення впливає на їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відповідно до §§ 51, 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» принцип обов`язковості виконання судових рішень входить до вимоги про юридичну визначеність. У § 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» вказано, що виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу, бо право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Войтенко проти України» (§ 39), «Immobiliare Saffi v. Italy» (§ 66) додатково уточнено, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення було виконане без невиправданих затримок.
Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 30.06.2009 у справі №16-рп/2009 зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання, і обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя. Виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.
Також, Конституційний Суд України у справі №5-рп/2013 у рішенні від 26.06.2013 наголосив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. 
У Рішення від 23.11.2018 у справі №10-р/2018 Конституційний Суд України підкреслив, що набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя. 
У Рішенні від 13.12.2012 №18-рп/2012 Конституційний Суд України знов підтвердив, що невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. 
І у Рішенні від 25.04.2012 №11-рп/2012 Конституційний Суд України вчергове наголосив і підтвердив раніше висловлену позицію, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. 
Таким чином, нормами чинного законодавства, зокрема Рішеннями Конституційного Суду України, як і положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право позивача на справедливий суд в частині виконання судового рішення, проте матеріалами справи підтверджено, що внаслідок прийняття відповідачем спірної постанови судове рішення постановлено на користь позивача не виконується, визначена судом пенсія у відповідному розмірі позивачу не сплачується.
Така обставина також не є спірною у цій справі.
Так, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (також - Закон № 4901-VI) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (також - Закон №1404-VIІІ) та особливості їх виконання.
Частиною другою статті 6 Закону №1404-VIІІ встановлено, рішення про стягнення коштів з державних органів, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Як зазначено вищенаведеними нормами, зокрема статтею 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. 
Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом №1404-VIІІ, із заявою про виконання рішення суду разом із документами та відомостями, необхідними для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Тобто, наведеними нормами визначено, що Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями лише визначати перелік документів та відомостей, які додаються стягувачем до заяви про виконання судового рішення при зверненні до уповноваженого органу Державної казначейської служби України.
Отже, такий висновок суду першої інстанції є правильним, оскільки ґрунтується на нормі закону.
Проте, змістом спірної постанови та матеріалами справи підтверджено, що пенсійні органи при невиконанні рішення суду, постановлене на користь позивача, керуються Постановою № 821 як підставою невиплати належної позивачеві суми.
Апелянти наголошують, що спірна постанова не має наслідків зменшення фінансування витрат Пенсійного Фонду України на погашення заборгованості за рішеннями суду, а лише змінило механізм розподілу коштів.
Проте такі доводи апелянтів не заслуговують уваги з огляду на таке.
Так, зі змісту Порядку № 821 вбачається, що ним встановлюється не тільки перелік документів, але і перелік додаткових умов, а саме перелік одержувачів виплат, вибірковість, тобто обмеження через пропорційність виплат відповідно до виділених асигнувань і перенесення невиплачених сум на наступний бюджетний період тощо.
Отже, наведені приписи Порядку № 821 встановлюють додаткові умови та часові параметри для отримання соціальної виплати у належному розмірі особами, порушені права яких були захищені у судовому порядку, що зміщує баланс від обов`язкового виконання рішення у бік виконання за бюджетною можливістю.
Таким чином, суд першої інстанції робить висновок, що такий підхід прописаний у спірному Порядку суперечить конституційній нормі, за якою порядок виконання судового рішення визначається законом, і не може бути змінений підзаконним актом. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Крім того, слід проаналізувати пункт 25 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (надалі - Закон № 4059), яким прописано, що установлено, що з бюджету Пенсійного фонду України на 2025 рік видатки на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються за окремими напрямами у розрізі джерел їх виплати. Кабінету Міністрів України забезпечити визначення порядку виконання цієї норми.
Так, суд першої інстанції зазначає, що доручення Кабінету Міністрів України забезпечити визначення порядку виконання пункту 25 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059 не свідчить про наділення його повноваженнями на визначення порядку виконання судових рішень, в яких боржниками є органи ПФУ, оскільки вказаним пунктом передбачено, що з бюджету Пенсійного фонду України на 2025 рік видатки на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються за окремими напрямами у розрізі джерел їх виплати.
Колегія судді вважає такий висновок правильним, оскільки цією нормою передбачено лише необхідність виокремлення в бюджеті Пенсійного фонду України видатків на виконання судових рішень, проте відповідач спірним Порядком створив новий режим реалізації прав особи на отримання належних пенсійних виплат за судовим рішенням. 
З огляду на вищевикладене, доводи апелянтів, як вже було зазначено вище, не заслуговують уваги, оскільки вони не ґрунтуються на нормі закону.
Крім того, не заслуговують на увагу й інший довід апелянтів щодо наявності пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI, яким передбачено: «виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення. Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік».
Цією нормою визначено порядок виконання рішень суду та виконавчих документів, які ухвалені або видані до набрання чинності Законом №4901-VI, тобто до 01.01.2013, через що не може застосовуватися до даних правовідносин. 
З цього приводу суд першої інстанції правильний зробив висновок.
З метою визначення механізму обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI, інвентаризації та погашення заборгованості за ними, постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 року № 440 було затверджено відповідний Порядок, в пункті 2 якого зазначено, що вжитий у ньому термін «рішення» означає виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суб`єкти, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року.
Більше того, пунктом 2 затвердженого спірною постановою №821 Порядку визначено, що під вжитим у ньому терміном «судові рішення» слід розуміти рішення суду, що набрали законної сили та видані або ухвалені після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на виконання яких стягувачу призначено (перераховано) пенсію (щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці).
За таких обставин, пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI не стосується спірних правовідносин.
Крім того, суд першої інстанції критично оцінив інший довід відповідача щодо відсутності достатнього фінансування та введення у державі воєнного стану, який він обґрунтовує таке в нього права через підпункт 2 пункту 22 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яким визначено, що в умовах воєнного стану або для здійснення згідно із законом заходів загальної мобілізації Кабінет Міністрів України може приймати рішення щодо порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування, оскільки ця норма стосується порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, а не встановлення спеціального режиму виплати сум, вже присуджених (постановлених судовим рішенням) або визначених (нарахованої заборгованості) на виконання судового рішення.
Тобто, ця норма не стосується порядку виконання судового рішення, постановленого на користь позивача, про стягнення відповідних сум з пенсійного органу. 
Застосування до позивача положень Порядку, затвердженого спірною Постановою №821, призводить до обмеження конституційних прав позивача на соціальний та судовий захист та на обов`язковість виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що права і свободи людини і громадянина, гарантовані Конституцією України у приписах статті 46 (право на соціальний захист) та у статті 55 (право на судовий захист), не зазначені в актах права, якими введено воєнний стан в Україні, а отже, втручання у ці права і свободи не обумовлено цілями вирішення завдань, які були підґрунтям для введення воєнного стану в Україні.
Апелянтами вказане не спростовано, і посилання апелянтів на рішення Конституційного Суду України не заслуговують уваги, оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 18.07.2024 №8-р(ІІ)/2024, наголошено, що Конституцією України (частина друга статті 64) та актами, якими введено воєнний стан на всій території України і, відповідно, механізм обмеження конституційних прав і свобод в умовах воєнного стану, не визначено можливості обмеження прав і свобод, що гарантовано у статті 46 (право на соціальний захист) та статті 55 (право на судовий захист) Конституції України.
Колегія суддів приймає до уваги цей Висновок Конституційного Суду України.
Окремо слід акцентувати увагу на необхідності неухильного дотримання принципу верховества права. Конституційний Суд України неодноразово апелював до цього принципу та його складових. Загальне визначення терміна «верховенство права» було викладено в абзацах другому і третьому пп. 4.1 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004: «Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за своїм змістом мають бути пройняті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Принципи добросовісності та пропорційності також зобов`язують органи державної влади діяти відповідально, послідовно і чесно, демонструючи відданість принципам верховенства права та довіри громадян до держави. Ухвалюючи постанову в умовах воєнного стану, Уряд України не обґрунтував дотримання балансу між обмеженням конституційних прав на соціальний захист конкретних осіб і забезпеченням обороноздатності держави, тобто що таке обмеження було пропорційним.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року Європейський суд з прав людини наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.
При цьому, обов`язок суб`єкта владних повноважень (органів державної влади, місцевого самоврядування) виправити власну помилку є фундаментальним принципом «належного урядування» та правової визначеності, що базується на практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
Щодо всіх інших доводів апелянта колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч.1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що всі доводи апелянтів не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які зроблені крім того з урахуванням правових позицій Верховного Суду та Рішень Європейського суду з прав людини.
Крім того, надаючи оцінку всім іншим доводам апелянтів, колегія суддів приймає до уваги позицію викладену у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Таким чином, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.
Крім того, постановляючи судове рішення, суд першої інстанції правильно вирішив питання про необхідність публікації відповідачем резолютивної частини рішення суду про визнання нормативно-правового акту протиправним та нечинним, оскільки таке передбачено ч.1 ст.265 КАС України.
Отже, згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи у справі та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають. 
Повний текст постанови виготовлено 16.06.2026. 
Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційні скарги Кабінету Міністрів України та Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 р. - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи - Пенсійний фонд України, Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України, Міністерство фінансів України, про визнання протиправною та нечинною постанови - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Колегія суддів: О.В. Карпушова 

О.В. Говорун 

О.В. Епель