Справа № 156/1117/25 	Головуючий у 1 інстанції: Комзюк Н. Н. 	
Провадження № 22-ц/802/561/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року          місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 16 лютого 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ТзОВ «Фінпром Маркет» звернулося в суд із зазначеними позовом. 
Покликалось на те, що 02 березня 2025 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем ОСОБА_1 , в електронній формі було укладено договір позики №73117921. За умовами якого позичальник отримала кредит 13500 грн, строком на 30 днів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 0,125 % від суми кредиту за кожен день користування грошовими коштами, комісію за надання кредиту – 15 % від суми наданого кредиту, що складає 2025 грн.; з процентною ставкою за понаднормове користування кредитом – 4 % в день; пенею за невиконання позичальником умов договору – 4 % в день. 
Крім того позивач вказував, що 26 червня 2025 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» і ТзОВ «Фінпром Маркет» було укладено договір факторингу № 26/06/25, відповідно до умов ТзОВ «Фінпром Маркет» набуло право вимоги за вищезазначеним кредитним договором, укладеним між відповідачем ОСОБА_1 та кредитодавцем ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».
Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 позичені грошові кошти не повернула і відсотки за користування кредитом не сплачувала, позивач ТзОВ «Фінпром Маркет» просив суд ухватити рішення, яким стягнути з останньої на свою користь заборгованість в сумі 25659 грн 86 коп. з яких: 12993 грн 60 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 4404 грн 33 коп. - заборгованість за відсотками, 2025 грн - заборгованість за комісією, 6236 грн 93 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими за понадстрокове користування кредитними коштами та відшкодувати йому понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 грн.
Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 16 лютого 2026 року позов ТзОВ «Фінпром Маркет» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором про надання коштів у кредит №73117921 у розмірі 19422 грн 93 коп. та судові витрати по оплаті судового збору - 1833 грн 51 коп.; на професійну правничу допомогу - 3406 грн 05 коп.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, дав невірну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. Також посилався на те, що позивачем не було надано жодних первинних документів, які б підтверджували видачу кредитних коштів відповідачеві.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТзОВ «Фінпром Маркет» просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції апеляційна скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки умови вказаного кредитного договору, щодо повернення грошових коштів у встановлений строк та сплати відсотків за користування кредитом позичальником ОСОБА_1 належним чином не виконувались, то заборгованість підлягає стягненню з останньої на користь кредитодавця. Разом з тим однак суд першої інстанції не погодився з нарахуванням відсотків за строк понад період дії укладеного договору.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що 02 березня 2025 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 73117921. Кредитний договір укладено відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», підписано електронним підписом позичальника, у спосіб надсилання повідомлення-одноразового ідентифікатору на електронну поштову адресу належну відповідачу, який був нею зазначений в кредитному договорі.
Укладаючи договір, сторони домовились, що товариство надає позичальнику кредит у сумі 13500 грн, на 30 днів, зі сплатою 0,125% в день, денна процентна ставка становить 0,625%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою 4,00% в день, пеня 4,00% в день, комісія за надання кредиту 15,00% від суми наданого кредиту, орієнтовна реальна річна процентна ставка 769,67%, орієнтовна загальна вартість позики 16031 грн 25 коп. 
Кредитні кошти надаються відповідачу шляхом переказу на належну їй банківську карту № НОМЕР_1 .
На підтвердження перерахування коштів позивачем надано довідку ТзОВ «ФК «Фінекспрес», з якої вбачається, що за даними платіжної інструкції, наданої за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, укладеного між компанією і ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», 02 березня 2025 року було перераховано за номером платежу d801191c-a611-46e7-83f6-df9a64873005 грошові кошти у розмірі 13500 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 , отримувач ОСОБА_3 .
Також встановлено, що 31 березня 2026 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, було підписано додаткову угоду № 14588534 до договору про надання коштів у кредит №73117921 від 02 березня 2025 року, відповідно до умов якої сторони домовились продовжити строк кредитування ще на 30 днів, а саме до 30 квітня 2025 року. Сторони узгодили, що на період продовження строку кредитування нарахування відсотків за користування кредитом здійснюватиметься за ставкою 1 процент в день.
Крім того з наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що 26 червня 2025 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» і ТзОВ «Фінпром Маркет» було укладено договір факторингу № 26/06/25, за умовами якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за кредитним договором № 73117921 від 02 березня 2025 року, укладеним з відповідачем по справі ОСОБА_1 .
З наданого позивачем і приєднаного до матеріалів справи розрахунку, слідує, що заборгованість за кредитним договором відповідача ОСОБА_1 перед ТзОВ «Фінпром Маркет», станом на 10 вересня 2025 року, становить 25659 грн 86 коп., з яких: 12993 грн 60 коп. - сума заборгованості за тілом кредиту, 4404 грн 33 коп. - сума заборгованості за відсотками, 2025 грн - сума заборгованості за комісією, 6236 грн 93 коп. - сума заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування.
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, встановивши зазначені вище обставини дійшов вірного висновку, що укладення договору № 73117921 від 02 березня 2025 року було здійснено ОСОБА_4 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором надісланим на її електронну адресу. Також цей підпис підтверджує, що позичальник ознайомилася та погодилася з усіма умовами кредитного договору і він укладений у належній формі.
Крім того копією довідки від 22 серпня 2025 року № КД-000044717/ТНПП наданої ТзОВ «ФК «Фінекспрес» підтверджується факт перерахування 02 березня 2025 року 135000 грн на номер картки № НОМЕР_1 , номер платежу d801191c-a611-46e7-83f6-df9a64873005, отримувачу ОСОБА_5 .
Належність банківської картки із зазначеним номером саме відповідачу останньою не спростовано.
Отже, встановивши наведені обставини та врахувавши зазначені вище норми матеріального права, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку про підставність вимог позивача та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, задоволивши його позов частково з врахуванням строку дії договору.
Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав зазначену вище правову оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність прийнятого ним рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 16 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді