ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року
м. Київ

справа № 716/664/25
провадження № 61-3658св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Юрковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Мороз Євгенія Василівна, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 жовтня 2025 року у складі судді Стрільця Я. С. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 лютого 2026 року у складі колегії суддів Кулянди М. І., Одинака О. О., Лисака І. Н., 

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Юрковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним майном шляхом виселення із житлового будинку.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок на АДРЕСА_1 . В ньому зареєстровані та проживають її батько ОСОБА_6 та її племінник ОСОБА_7 . 
Позивачка посилається на те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 фактично проживали у місті Чернівцях, проте 25 лютого 2022 року вони без її дозволу вселилися до будинку та проживають наразі зі своїми малолітніми дітьми у цьому будинку без реєстрації.
Вказує на те, що відповідачі не піклуються про її батька ОСОБА_6 , не цікавляться його здоров`ям, не розмовляють з ним.
Утриманням будинку займається позивачка, яка прибирає кімнати свого батька, приносить йому їжу, допомагає заготовлювати дрова на зиму. За комунальні послуги, зокрема газ та світло, сплачує онука ОСОБА_6 . ОСОБА_8 за кошти останнього. Відповідач ОСОБА_2 повертає заборгованість за сплачені комунальні послуги із затримкою у два-три місяці.
Позивачка зазначає, що сім`я відповідачів має інше житло, яке належить ОСОБА_3 на праві приватної власності та має змогу там проживати, однак вони в добровільному порядку відмовляються звільнити спірне житло.
Вказує, що відповідачі не є членами сім`ї власника житла та, проживаючи в ньому, чинять перешкоди власнику в користуванні цим майном, а тому вони мають бути виселені примусово.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд, усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні її власністю, а саме належним їй на праві власності житловим будинком на АДРЕСА_1 , шляхом виселення із нього відповідачів з малолітніми дітьми. 

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Заставнівський районний суд Чернівецької області від 28 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виселення відповідачів, в тому числі малолітніх дітей, із житлового будинку, який є їх єдиним житлом, і які не мають іншого придатного для проживання житла, сплачують 80 % розміру плати за житлово-комунальні послуги та загалом характеризуються позитивно за місцем свого проживання, становитиме надмірний тягар для них та за обставин цієї справи є непропорційним втручанням у право на повагу до житла.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
Чернівецький апеляційний суд постановою від 18 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 проживає у спірному житлі з моменту народження, була членом сім`ї власників (користувачів) житла; попередні власники житла (її дід з бабою) не оспорювали права ОСОБА_2 на користування житлом; ОСОБА_2 отримала дозвіл колишнього власника (вважаючи його власником житла, оскільки її не було повідомлено про укладення договору дарування) на продовження проживання у житловому будинку разом із власною сім`єю, водночас позивачка як новий власник житла з 2021 року знала про обставини проживання в будинку ОСОБА_2 (з народження), її дітей (з народження) та ОСОБА_3 (з 2022 року) та не заперечувала до квітня 2025 року.
З огляду на наявні у матеріалах справи докази, апеляційний суд відхилив доводи позивачки про наявність у відповідачів іншого придатного житла, та виснував, що, ураховуючи пропорційність втручання у права сторін, немає підстав для виселення відповідачів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Мороз Є. В., просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 522/16228/19-ц, від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не дослідили наявні у матеріалах справи докази. Не звернули уваги на те, що відповідачі самовільно, без будь-яких правових підстав проживають в житловому будинку, недбайливо ставляться до майна, не сплачують комунальні послуги.
Також вказує на те, що право користування будинком у відповідачів припинилось. Відповідачі мають два житлові будинки, тому їх виселення з дітьми зі спірного будинку не порушить їх право на житло.
Доводи інших учасників справи
Відзивів до Верховного Суду не надходило.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Суди встановили, що відповідно до договору дарування від 14 вересня 2021 року позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Право приватної власності ОСОБА_1 на вказаний будинок підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Згідно з довідкою Юрковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 26 березня 2025 року № 134 в спірному житловому будинку зареєстровані позивачка, її батько ОСОБА_6 та племінник ОСОБА_7 .
Відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру від 02 травня 2025 року № 13445575 ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 01 серпня 2003 року, однак знята з реєстрації 15 квітня 2024 року.
У судовому засіданні позивачка повідомила суд, що як власник майна самостійно зняла з реєстраційного обліку ОСОБА_2 .
Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 02 травня 2025 року № 13446637 відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_2 з 22 вересня 2009 року.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їхні малолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на цей час проживають у будинку АДРЕСА_1 без реєстрації.
Відповідно до відомостей, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_3 , загальною площею 64,3 кв. м, житловою площею 41,5 кв. м.
Комісія Служби у справах дітей Юрковецької сільської ради склала акт № 9 обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_4 (як встановлено в судовому засіданні це будинок, який зареєстровано під № 17-А) Чернівецького району Чернівецької області. 
Зі змісту вказаного акта випливає, що відповідачі з малолітніми дітьми там не зареєстровані та не проживають, житловий будинок потребує капітального ремонту. Стіни потріскані до цегли, стеля підперта стовпами, прогнулася. Вікна потребують заміни, стіна між кімнатами у кухні обвалилася. Літня кухня та господарські споруди потребують капітального ремонту. У житловому будинку умов для проживання немає.
Згідно з відповіддю на адвокатський запит Юрковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 03 липня 2025 року № 801 ОСОБА_2 з дня народження та на час відповіді проживає в будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 теж проживає у цьому будинку, однак інформації з якого часу він там проживає немає. Малолітні діти проживають за вказаною адресою з народження та на час надання відповіді. Підставою вселення відповідача ОСОБА_2 була заява власника житла та рішення виконкому в 1999 році. Відповідач ОСОБА_3 підстав для вселення не мав, однак проживає там як член сім`ї. Скарг від власників житлового будинку щодо порушень правил поведінки проживання чи неправомірного проживання на цих осіб не надходило.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення судів відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
За вимогами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Поняття «житло» в розумінні статті 8 Конвенції не обмежується приміщеннями, які перебувають у законному володінні або які законно створені. Це - автономне поняття, класифікація якого не залежить від національного права. Чи становлять окремі приміщення «житло», яке підпадає під захист статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин справи, а саме наявності достатніх і тривалих зв`язків з певним місцем (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 14 березня 2017 року в справі «Євгеній Захаров проти росії» («Yevgeniy Zakharov v. Russia»), заява № 66610/10, пункт 30, пункт 42).
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2002 року у справі «Кутцнер проти Німеччини» («Kutzner v. Germany»), заява 46544/99,  пункт 60).
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява № 19009/04, пункт 50).
Водночас права власника житлового будинку захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, яка практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Так, гарантії, передбачені статтею 8 Конвенції, і, зокрема, право на повагу до житла, мають першочергове значення для особистісної ідентичності, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримання відносин з іншими, а також усталеного та безпечного місця в суспільстві. Житло зазвичай є місцем, де особа повинна почуватися в безпеці та захищеною від небажаної уваги та втручань. Це стосується не лише фізичних втручань, таких як проникнення без дозволу, а й різних порушень, таких як шум або запахи та інші форми втручання, які перешкоджають спокійному, вільному користуванню зручностями їхнього житла. Спільне проживання у власному житлі з непроханими особами створює дуже значні наслідки для приватного життя особи та інших інтересів, захищених статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 27 березня 2025 року в справі «Білявська проти України», заява № 84568/17, пункт 60).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (постанова Верховного Суду від 27 серпня 2024 року у справі № 201/193/22).
У справі, що переглядається, спір виник між власницею житла та відповідачами щодо користування цим житлом після набуття позивачкою прав на житловий будинок на підставі договору дарування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 досліджувала питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 Житлового кодексу (далі - ЖК) України та виснувала, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).
Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 вказала, що під час розгляду питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом на підставі правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц.
Досліджуючи питання балансу інтересів сторін спору, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідачка ОСОБА_2 як онука колишнього власника ОСОБА_6 (батько позивачки, який продовжує проживати у спірному житлі) проживає у будинку з моменту народження та зареєстрована у ньому з 01 серпня 2003 року; була членом сім`ї власників (користувачів) цього нерухомого майна, проживала там спільно зі своєю родиною; попередні власники житла ОСОБА_9 (за життя) і ОСОБА_6 не оспорювали право ОСОБА_2 на користування належним їм житлом чи вселення її родини; продовжуючи проживати у спірному житлі з лютого 2022 року із власною сім`єю у складі ОСОБА_3 (чоловік), ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (малолітні діти), ОСОБА_2 не було повідомлено про перехід права власності на житло та вона вважала, що правомірно проживає і користується майном. 
У справі встановлено, що про обставини постійного проживання сім`ї ОСОБА_2 у будинку позивачці було відомо на момент набуття права власності на цей житловий будинок, однак остання жодним чином не висловлювала претензій відповідачам щодо цього факту.
На момент набуття у власність житлового будинку позивачка розуміла, що отримує у дар будинок, в якому зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , яка проживала там разом із малолітнім сином  ОСОБА_4 за згодою попереднього власника.
У матеріалах справи також відсутні докази того, що позивачка заперечувала проти проживання разом із ОСОБА_2 її чоловіка ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу у 2021 році та надалі новонародженої дочки  ОСОБА_5 (з 2024 року).
Отже, позивачці було відомо про те, що набутий у дар будинок є постійним місцем проживання сім`ї відповідачки, тому не є вільним житлом.
Також суди керувалися тим, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази самоправного вселення відповідачів у спірне будинковолодіння, перешкоджання позивачці користуватися житловими приміщеннями будинку з огляду на те, що спірний будинок є багатокімнатним, між сторонами існує домовленість про використання відповідачами двох житлових кімнат та спільної площі. Докази вчинення останніми дій, які б робили неможливим для інших мешканців будинку проживання у ньому, відсутні.
В оцінці пропорційності втручання у право власності позивачки та її доводів щодо наявності у відповідачів іншого житла суди керувалися таким. 
Відповідно до відомостей отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок у АДРЕСА_3 , житловою площею 41,5 кв. м, загальною площею 64,3 кв. м.
Водночас, як встановили суди, на підставі акта комісії Служби у справах дітей Юрковецької сільської ради вказаний житловий будинок непридатний для проживання. 
Позивачка не спростувала пропорційності втручання в її право власності, не надала доказів того, що відповідачу ОСОБА_3 належить на праві власності чи іншому речовому праві придатне для проживання житло, в яке він міг би вселитися з сім`єю, для того щоб стверджувати, що виселення зі спірного будинку не становитиме для нього надмірного тягаря і не буде непропорційним втручанням у його право на житло.
Подібні висновки щодо оцінки придатності умов для проживання іншого житлового приміщення, яким володіє особа, стосовно якої висунуто вимогу про виселення у подібних правовідносинах, викладено у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 686/15481/22.
Щодо належності ОСОБА_2 на праві власності домоволодіння АДРЕСА_5 колегія суддів зазначає таке. 
У листопаді 2023 року ОСОБА_10 як законний представник малолітньої дитини ОСОБА_11 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про поділ спадкового майна, виплату грошової компенсації.
У грудні 2023 року ОСОБА_12 та ОСОБА_7 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_10 як законного представника малолітньої ОСОБА_11 про поділ спадкового майна та визнання права власності на спадкове майно.
Зокрема, ОСОБА_2 просила виділити їй у власність домоволодіння АДРЕСА_5 .
Заставнівський районний суд Чернівецької області рішенням від 31 березня 2025 року задовольнив частково зустрічний позов, зокрема, визнав за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_5 в порядку спадкування за законом.
Водночас Чернівецький апеляційний суд постановою від 10 липня 2025 року у справі № 716/2144/23 рішення місцевого суд в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_11 , про поділ спадщини, стягнення грошової компенсації, припинення права власності скасував та ухвалив в цій частині нове рішення про відмову в зустрічному позові. Постанова набрала законної сили на час розгляду справи в суді першої інстанції.
Отже, безпідставними є доводи касаційної скарги про наявність у власності ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_5 .
Враховуючи встановлені обставини в їх сукупності, зокрема, що:
ОСОБА_2 та її малолітні діти постійно проживають у будинку з народження, а її чоловік вселився до будинку в 2022 році як член її сім`ї та на цей час проживає у ньому; будинок є їх єдиним придатним для проживання житлом;
позивачка знала про те, що у будинку правомірно проживає ОСОБА_2 та не заперечувала проти цієї обставини;
відповідачі сплачують 80 % комунальних послуг протягом періоду проживання у спірному будинку, отже, приймають участь у його утриманні та обслуговуванні;
характеризуються позитивно за місцем свого проживання;
під час розгляду справи не здобуто жодних доказів того, що останні систематично руйнують чи псують житлове приміщення, використовують його не за призначенням, систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших спільне проживання з ними, 
на час виникнення спірних правовідносин у відповідачів немає іншого приданого житла;
оцінивши виселення відповідачів на предмет пропорційності в контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суди правильно виснували про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів.
З урахуванням встановлених судами обставин справи, що переглядається, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відмову в задоволенні позову, оскільки виселення відповідачів з єдиного придатного для проживання житла, в якому вони постійно проживають тривалий період часу, у цій справі буде суперечити приписам статті 8 Конвенції та практиці ЄСПЛ, згідно з якою втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
У касаційній скарзі заявниця посилається на неврахування судам висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 522/16228/19-ц, від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21.
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 522/16228/19-ц викладено висновок про те, що законодавством України не передбачено переходу прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.
У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21 зазначено, що власник спірної квартири категорично заперечує проти проживання у ній відповідачів, які без його згоди вселилися у спірне житлове приміщення, тому суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.
У вказаних справах встановлено інші фактичні обставини, зокрема, оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності, суди встановили, що між сторонами не існувало домовленостей щодо проживання відповідачів у житлі, а відповідачі забезпечені іншим житлом.
Водночас у справі, що переглядається, встановлено, що відповідачка та її діти постійно проживають у будинку з народження, чоловік відповідачки вселився як член її сім`ї після реєстрації шлюбу, у відповідачів немає іншого придатного для проживання житла, про що детально було зазначено вище, тому колегія відхиляє доводи заявниці про неврахування судами обставин наявності іншого житла у відповідачів з посиланням на вказані висновки Верховного Суду у справах № 522/16228/19-ц, № 466/11778/21.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Мороз Євгенія Василівна, залишити без задоволення.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 жовтня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 лютого 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
	І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв