ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3692/24  Номер провадження 11-кп/814/673/26	Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1  Доповідач ап. інст. ОСОБА_2 	

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді	ОСОБА_2 	
суддів: за участю: секретаря судового засідання  прокурора захисника обвинуваченого  	ОСОБА_3 , ОСОБА_4      ОСОБА_5  ОСОБА_6  адвоката ОСОБА_7  ОСОБА_8   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №12024170500000846 від 13 квітня 2024 року за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчук від 21 березня 2025 року,
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчук Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, безробітного, неодруженого, не судимого,
визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.121 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у вигляді пробаційного нагляду на строк 5 років і покладено на нього обов`язки, передбачені ч.2 ст.59-1 КК України.
Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з дня постановки його на облік уповноваженим органом з питань пробації.
До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.
За змістом вироку місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 09 квітня 2024 року приблизно о 20 годині 30 хвилин, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , у ході сварки з ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, почав хаотично наносити удари долонями лівої та правої рук у різні частини голови ОСОБА_10 , від чого ОСОБА_10 присів, затим ОСОБА_8 наніс йому один удар правою рукою в ліву частину тулуба в ділянку ребер, від якого ОСОБА_10 розвернувся та впав на підлогу спиною догори, далі ОСОБА_10 підвівся з підлоги та ОСОБА_8 почав виводити його з квартири, штовхаючи в спину, й наніс йому ззаду один удар лівою рукою, зжатою в кулак, у тулуб - у ділянку ребер зліва, та вивів його з квартири на сходовий майданчик, і таким чином ОСОБА_8 було заподіяно ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, що спричинили його смерть.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок Крюківського районного суду м. Кременчук від 21 березня 2025 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.121 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд безпідставно та невмотивовано застосував положення ст.69 КК України щодо обвинуваченого, під час призначення покарання не дав належної оцінки обставинам і ступеню суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_8 злочину, помилково врахував обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування шкоди, добровільне перерахування на потреби Збройних Сил України 5 000 гривень із власних заощаджень, оскільки ОСОБА_8 повідомив обставини щодо інкримінованого йому злочину, які в повній мірі не відповідають дійсності, не здійснював жодного відшкодування майнової та моральної шкоди потерпілій, здійснене ним перерахування 5000 гривень на потреби Збройних Сил України може розцінюватися як вияв доброї волі та соціальної відповідальності, проте цей акт не має безпосереднього зв`язку з учиненим кримінальним правопорушенням. Водночас апелянт посилається на те, що місцевим судом: у вироку не надано оцінку наданим стороною обвинувачення протоколу аудіо-, відеоконтролю особи від 28 травня 2024 року з додатком, висновкам судово-психологічних експертиз №СЕ-19/117-24/7283-ПС від 09 липня 2024 року та №СЕ-19/117-24/7281-ПС від 14 червня 2024 року; безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про долучення до матеріалів кримінального провадження протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_8 з додатком, із посиланням на безпосередність дослідження показань і не наведено у вироку обгрунтування вказаного рішення.
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу в частині безпідставного застосування місцевим судом положень ст.69 КК України та призначення ОСОБА_8 м`якого покарання, в іншій частині апеляційну скаргу не підтримав, просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок у частині призначеного ОСОБА_8 покарання, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вивчила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про таке.
Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стороною захисту вирок суду першої інстанції не оскаржено.
Висновки місцевого суду щодо фактичних обставин учинення кримінальних правопорушень ОСОБА_8 , обґрунтованості його засудження та кваліфікації дій за ч.2 ст.121 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються та підтверджуються сукупністю доказів у матеріалах кримінального провадження, яким судом першої інстанції надана правильна юридична оцінка.
Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи апеляційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону з посиланням на те, що місцевим судом у вироку не було надано оцінку наданим стороною обвинувачення протоколу аудіо-, відеоконтролю особи від 28 травня 2024 року з додатком, висновкам судово-психологічних експертиз №СЕ-19/117-24/7283-ПС від 09 липня 2024 року та №СЕ-19/117-24/7281-ПС від 14 червня 2024 року, є невмотивованими.
Колегія суддів наголошує на такій невід`ємній властивості поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону», визначеній у ст.412 КПК України, як здатність цього порушення перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Отже, системно-структурний аналіз зазначених норм КПК України свідчить, що для з`ясування питання про те, як те чи інше недотримання приписів КПК України вплинуло на законність ухваленого судом рішення, необхідно виходити з «рівня істотності» відхилень від вимог норми кримінального процесуального права.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, проаналізувавши у вироку показання обвинуваченого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_16 , протокол огляду місця події від 13 квітня 2024 року з фототаблицею, протокол огляду трупу з ілюстративними таблицями, лікарське свідоцтво про смерть №292 від 17 квітня 2024 року, висновок експерта №263 від 13 квітня 2024 року, висновок експерта №283 від 24 квітня 2024 року, висновок експерта №783, висновок експерта №285 від 24 квітня 2024 року, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, розкривши у вироку зміст доказів, якими поза розумним сумнівом підтверджено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного вище злочину за встановлених в оскарженому рішенні обставин.
Разом з тим, прокурором не обґрунтувано, яким чином відсутність у вироку посилань на протокол аудіо-, відеоконтролю особи від 28 травня 2024 року з додатком, висновки судово-психологічних експертиз №СЕ-19/117-24/7283-ПС від 09 липня 2024 року та №СЕ-19/117-24/7281-ПС від 14 червня 2024 року, вплинула на законність і обґрунтованість судового рішення та вирішення справи по суті, а тому підстави для визнання слушними доводів апелянта в цій частині є відсутніми.
Також позбавлені підстав доводи апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції безпідставно й невмотивовано відмовив у задоволенні клопотання прокурора про долучення до матеріалів кримінального провадження протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_8 з додатком із посиланням на безпосередність дослідження показань, адже вказані доводи апелянта суперечать приписам:
- ч.ч.1, 2 ст.23 КПК України, відповідно до яких суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом;
- ч.4 ст.95 КПК України, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.
Водночас доводи прокурора, які зводяться до безпідставного застосування першою судовою інстанцією положень ст.69 КК України до обвинуваченого та призначення йому надто м`якого покарання, колегія суддів уважає обґрунтованими.
Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1, ч.2 ст.409, п.2 ч.1 ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
На підставі п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність визнається застосування судом закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість (ст.414 КПК України).
Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Санкцією ч.2 ст.121 КК України передбачено покарання у вигляді позбавленням волі на строк від 7 до 10 років.
Згідно з ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України. 
При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із системного тлумачення ст.ст.66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні злочину, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положень ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини з урахуванням особи обвинуваченого істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Однак цих вимог закону судом першої інстанції не дотримано.
За змістом оскаржуваного вироку місцевий суд при призначенні покарання зазначив про врахування ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особи обвинуваченого, який протягом тривалого часу був знайомий із ОСОБА_10 , разом навчалився з ним, підтримував дружні стосунки, бере участь у догляді за бабою похилого віку, за місцем проживання характеризується позитивно, не судимий, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, поведінки ОСОБА_8 після вчинення злочину, який особисто розповів потерпілій про обставини справи, вибачився, відшкодував шкоду, відсутності претензій з боку потерпілої, наявності обставин, які пом`якшують покарання – щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відкшодування шкоди, перерахування ним на потреби Збройних Сил України 5 000 гривень із власних заощаджень, та відсутності обставин, що обтяжують покарання.
З огляду на викладені вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді пробаційного нагляду на строк 5 років із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.2 ст.59-1 КК України.
Проте місцевий суд не мотивував, яким чином перераховані ним обставини істотно знижують тяжкість вчиненого ОСОБА_8 злочину, тобто характеризують саме названий злочин, а не тільки особу обвинуваченого, та не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 при призначенні йому покарання, не передбаченого санкцією ч.2 ст.121 КК України, у вигляді пробаційного нагляду, належним чином не врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_8 злочину, який є тяжким злочином, і конкретні обставини його вчинення, а саме те, що обвинувачений заподіяв ОСОБА_10 множинні удари в різні частині тіла, вперто не припиняючи свою протиправну поведінку, завдавши тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_10 , що призвело до невідворотних наслідків у вигляді його смерті.
Наведені ж вище обставини значно підвищують як суспільну небезпечність учиненого злочину, так і особи обвинуваченого.
При цьому, суд першої інстанції безпідставно врахував обставини, які пом`яшкують покарання обвинуваченого - щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, адже ОСОБА_8 заперечував частину встановлених обставин вчиненого ним злочину, в той час як основною формою названих обставин, які пом`якшують покарання, є правдиве повідомлення про всі обставини вчиненого злочину, при цьому, активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення має полягати в активній та ініціативній допомозі у встановленні невідомих слідству обставин, чого не встановлено в даному провадженні.
Також необгрунтованими є і посилання місцевого суду як на обставину, яка пом`якшує покарання, на відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілій, адже перевіркою матеріалів справи не встановлено та стороною захисту під час провадження в суді апеляційної інстанції не надано жодних даних про відшкодування ОСОБА_8 шкоди потерпійлій. Той факт, що ОСОБА_17 у направленій заяві вказала про відсутність у неї претензій до обвинуваченого та виклала позицію про призначення йому покарання на розсуд суду, не підтверджує факт відшкодування їй шкоди обвинуваченим, адже такого факту вона не повідомляла.
З огляду ж на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, підстави для застосування щодо обвинуваченого положень ч.1 ст.69 КК України є відсутніми.
Обставин, які би підтверджували можливість виправлення обвинуваченого в менш короткий строк покарання, ніж передбачено найнижчою межею санкції ч.2 ст.121 КК України, перевіркою матеріалів провадження не встановлено.
Таким чином, застосування приписів ст.69 КК щодо ОСОБА_8 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, і призвело до призначення ОСОБА_8 невиправдано м`якого заходу примусу, який не є справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого, через це оскаржуваний вирок у частині призначення покарання належить скасувати й ухвалити в цій частині новий вирок.
При призначенні покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, його високий ступінь суспільної небезпеки, виходячи з обставин вчинення, а саме те, що обвинувачений заподіяв ОСОБА_10 множинні удари в різні частині тіла, вперто не припиняючи свою протиправну поведінку, завдавши тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_10 , що призвело до невідворотних наслідків у вигляді його смерті, особу обвинуваченого, який не судимий, неодружений, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, не працює, думку потерпілої про призначення обвинуваченому покарання на розсуд суду, наявність обставини, що пом`якшує покарання – перерахування ОСОБА_8 5 000 гривень на підтримку Збройних Сил України, та відсутність обставин, які обтяжують покарання. 
Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що покарання ОСОБА_8 повинно бути призначене у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.121 КК України, однак у мінімальному розмірі.
Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Як убачається з матеріалів справи, в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 застосовувався запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з 24 квітня 2024 року до дня ухвалення вироку апеляційним судом, а тому на підставі ч.7 ст.72 КК України необхідно зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 24 квітня 2024 року до 01 червня 2026 року (оскільки 02 червня 2026 року є днем початку строку відбування ним покарання та включно з цієї дати обчислюється строк позбавлення волі) з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Зважаючи на викладене вище, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Крюківського районного суду м. Кременчук від 21 березня 2025 року в частині призначення ОСОБА_8 покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.121 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі.
На підставі ч.7 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 24 квітня 2024 року до 01 червня 2026 року з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
У зв`язку з набранням вироком законної сили ОСОБА_8 взяти під варту в залі суду.
Строк покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту його взяття під варту – з 02 червня 2026 року.
В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2  ОСОБА_3    ОСОБА_4