ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/16659/25	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги:
визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 , правонаступником якої є військова частина НОМЕР_1 , від 08.04.2024 №39 про результати службового розслідування у зв`язку з порушенням порядку проведення службового розслідування відповідно до вимог Наказу МО від 21.11.2017 №608 “Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України” та ігноруванням фактичних обставин та наявних медичних документів;
визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 , правонаступником якої є військова частина НОМЕР_1 , від 12.02.2024 №44 про призупинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 ;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошове забезпечення померлого військовослужбовця ОСОБА_2 з 11.02.2024 по 27.04.2024 відповідно до вимог Наказу МО від 07.06.2018 №260 “Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам” в редакції на момент смерті ОСОБА_2 .
Під час розгляду справи суд 
В С ТА Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач; ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою від 16.12.2025 відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників. 
Ухвалою від 19.02.2026 продовжено військовій частині НОМЕР_1 строк для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою від 20.02.2026 зобов`язано військову частину надати докази. 

Аргументи учасників справи 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що ОСОБА_1 є дружиною померлого військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 . Позивач вважала, що є членом сім`ї померлого ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними документами, а грошове забезпечення військовослужбовця є виплатою, яка охоплюється дією статті 1227 Цивільного кодексу України. Таким чином, позивач стверджувала, що має самостійне право на отримання належного грошового забезпечення за період до дня смерті чоловіка військовослужбовця. 
Позовні вимоги стосуються оскарження рішень та дій військової частини НОМЕР_2 (правонаступником якої є НОМЕР_1 ), які в свою чергу впливають на підстави для виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 за період проходження військової служби до дня смерті. 
Позивач пояснювала, що ОСОБА_2 за життя не міг займатись питанням оскарження дій/рішень, оскільки тяжкий стан здоров`я, що призвів до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , об`єктивно унеможливлював реалізацію його права на судовий захист. Оскільки визнання неправомірними дій/рішень військової частини є необхідною передумовою для реалізації майнового права ОСОБА_1 , наданого їй статтею 1227 ЦК України, позивач, як дружина померлого, вважала, що має право на адміністративне оскарження таких рішень та дій військової частини НОМЕР_2 (правонаступник НОМЕР_1 ).
Протиправною дією відповідача позивач вважала видання наказу командира ВЧ НОМЕР_2 про результати службового розслідування від 08.04.2024 №39, який був прийнятий на підставі необ`єктивного та неповного розслідування. За твердженням позивача, посадові особи військової частини НОМЕР_2 грубо порушили вимоги Наказу МОУ №608, проігнорувавши: 
1) тяжкий стан здоров`я військовослужбовця (ВІЛ IV ст. та деструктивний туберкульоз), що був поважною причиною для його невідкладної відсутності та госпіталізації; 
2) обізнаність частини про його місцеперебування та проведення медичного огляду ВЛК (про що свідчить реєстрація медичних документів у ВЧ 26.02.2024);
3) можливість дочекатися затвердження Постанови ВЛК про непридатність (10.04.2024), яка юридично виключала б склад правопорушення з боку ОСОБА_2 . 
Одночасно, військова частина протиправно видала наказ командира військової частини НОМЕР_2 №44 від 12.02.2024 про призупинення виплати грошового забезпечення. 
Призупинення виплат було здійснено передчасно та без належної юридичної підстави, оскільки ґрунтувалося лише на рапорті командира роти.
Військова частини НОМЕР_2 не дотрималась обов`язкової процедури, передбаченої Законом №2232 та Положенням №1153, яка жорстко прив`язує призупинення військової служби та виплат до факту внесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР). 
Відсутність належного наказу по особовому складу та витягу з ЄРДР в матеріалах службового розслідування, на думку позивача, свідчить про повну невідповідність наказу командира військової частини НОМЕР_2 №44 від 12.02.2024 вимогам чинного законодавства. 
Відповідач проти позову заперечував.
Надав суду відзив на позов, в якому представник відповідача зазначила, що солдат ОСОБА_2 повинен був прибути 08.02.2024 до населеного пункту Курахове Донецької області. 09.02.2024 станом на 06:00 стало відомо що ОСОБА_2 не прибув до населеного пункту Курахове Донецької область, а перебуває на території тимчасового перебування підрозділу в населеному пункті Гродівка Донецької області, у зв`язку з тим що ОСОБА_2 залишив військовий квиток в своєму помешканні та не зміг перетнути блокпост. Станом на 18:00 09.02.2024 не прибув до населеного пункту Курахове Донецької області, його місце перебування на той момент не відоме.
В подальшому 10.02.2024 дружина солдата ОСОБА_2 , повідомила, що її чоловік ОСОБА_2 , перебуває у себе вдома в с. Снітин, Лубенського району, Полтавської області.
Згодом солдат ОСОБА_2 , разом з дружиною близько 01:44 години 11.02.2024 прибув в місце тимчасового перебування свого підрозділу в населеному пункту Гродівка Донецької області та в супроводі молодшого лейтенанта ОСОБА_3 був направлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак початок роботи військової служби правопорядку розпочинався з 09:00.
Згодом ОСОБА_2 в супроводі ОСОБА_3 повернулися до пункту тимчасового перебування підрозділу в населеному пункті Гродівка Донецької області.
Близько 04:20 години 11.02.2024 стало відомо, що солдат ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною на власному автомобілі виїхали в невідомому напрямку.
Таким чином у діях військовослужбовця ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 403 та ч.5 ст. 407 Кримінального кодексу України.
Представник відповідача у відзиві стверджувала, що призначення, подальше проведення та результати службового розслідування здійснювалося в межах чинного законодавства та аргументи позивача про порушення порядку проведення службового розслідування відповідно до вимог Наказу МО від 21.11.2017 №608 “Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України” є безпідставними.
Стосовно аргументів, що військова частина НОМЕР_2 була обізнана про госпіталізацію та тяжкий стан здоров`я ОСОБА_2 та ігнорування факту лікування при проведенні службового розслідування представник ВЧ НОМЕР_1 звертала увагу суду, що ОСОБА_2 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 11.02.2024, а повідомлення про госпіталізацію до військової частини НОМЕР_2 надійшло 20.02.2024 і в повідомленні йшлося про те що ОСОБА_2 знаходиться на стаціонарному лікуванні із 19.02.2024 року. Таким чином, представник відповідача вважала, що факт госпіталізації не пов`язаний із вчиненням самовільного залишення військової частини.
Наголошувала, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
19.02.2026 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач стверджувала, що відповідач фактично зводить свої заперечення до доведення факту самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 . Водночас предметом даного адміністративного спору є законність порядку проведення службового розслідування, повнота встановлення фактичних обставин та правомірність управлінських рішень, прийнятих за його результатами, а не лише констатація окремих подій. Наявність або відсутність СЗЧ як факту не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку діяти відповідно до вимог Порядку №608, з урахуванням усіх істотних обставин, у тому числі медичних. 
Відповідач у відзиві визнає факт перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні 3 19.02.2024, однак безпідставно робить висновок про відсутність будь-якого зв`язку між станом здоров`я військовослужбовця та його поведінкою у період з 08.02.2024 по 11.02.2024. Такий підхід, на думку ОСОБА_1 , суперечить як цілям службового розслідування, визначеним Порядком №608, так і принципу повного та всебічного з`ясування обставин справи. Позивач наголошувала на тому, що службове розслідування не обмежується механічною фіксацією дат, а має на меті встановлення причин та умов, що сприяли події, яка розслідується, зокрема стану здоров`я особи. 
Наголошувала, що Порядок №608 не містить вимоги про обов`язковість попереднього звернення до медичного пункту як умови для врахування стану здоров`я військовослужбовця під час службового розслідування. 
Формальне посилання на Порядок №260 під час призупинення виплати без належної оцінки фактичних обставин не відповідає вимогам статті 19 Конституції України щодо обов`язку діяти у спосіб, передбачений законом. Оскільки наказ про призупинення виплати грошового забезпечення ґрунтується виключно на висновках службового розслідування, порушення порядку проведення такого розслідування автоматично ставить під сумнів правомірність і похідного управлінського рішення. 
На думку позивача, насамперед, командир (начальник) військової частини повинен подати заяву або повідомлення до відповідного правоохоронного органу про факт вчиненого кримінального правопорушення (СЗЧ) (ч. 2 ст. 24 Закону № 2232, п. 144-1 Положення №1153. На підставі цього повідомлення правоохоронний орган вносить відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР). День внесення відомостей до ЄРДР є початком призупинення військової служби і лише після отримання витягу з ЄРДР видається Наказ по особовому складу про призупинення військової служби та військовослужбовця з посади (п. 144-3 Положення №1153) й у подальшому призупиняється виплата грошового забезпечення. Позивач наголошувала на тому, що пункт 15 розділу І Порядку №260 застосовується у контексті загального алгоритму призупинення виплат, який вимагає наказу по стройовій частині (п. 144-3 Положення № 1153).
Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 та частини п`ятої статті 262 КАС України.

Обставини справи, встановлені судом
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 05.03.2022 №29, солдата ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника першого гранатометного відділення гранатометного взводу військової частини НОМЕР_2 та зараховано до списків військової частини НОМЕР_2 та на всі види забезпечення.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №44 від 12.02.2024 солдату ОСОБА_2 було призупинено виплату грошового забезпечення з 11.02.2024 у зв`язку з самовільним залишенням військової частини.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №62 від 15.02.2024 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_2 на підставі рапорту тимчасово виконуючого обов`язків командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 молодшого лейтенанта ОСОБА_3 №698 від 12.02.2024 з метою встановлення причин, умов та обставин, які сприяли самовільному залишенню військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_2 .
Пунктом 4 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №62 від 15.02.2024 встановлено акт та матеріали службового розслідування подати на розгляд в термін до 14.03.2024. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №118 від 16.03.2024 строк проведення службового розслідування продовжено до 13.04.2024.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) №39 від 08.04.2024 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_2 , службове розслідування вважається завершеним.
Також з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 стаціонарно лікувався у КП "Полтавський обласний клінічний протитуберкульозний диспансер Полтавської обласної ради" у період з 15.02.2024 по 27.04.2024, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 02.08.2024 №1924/2313.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 20.05.2024 №144 солдат ОСОБА_2 виключений із списків особового складу у зв`язку зі смертю на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №53-РС від 14.05.2024.
Відповідно до спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.05.2025 №Д-321/65/дск військова частина НОМЕР_3 13.07.2025 була ліквідована, а військова частина НОМЕР_1 стала її правонаступником.
Не погоджуючись з наказами військової частини НОМЕР_2 щодо призупинення виплат грошового забезпечення та пов`язаними, з відповідними висновками службового розслідування, вважаючи наявність права на отримання грошового забезпечення ОСОБА_2 , позивач звернулася до суду з цим позовом.

Норми права, що підлягають застосуванню
Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII, у редакції, чинній на час спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
За змістом частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII передбачено такі види військової служби:
строкова військова служба;
військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;
військова служба за контрактом осіб рядового складу;
військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;
військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);
військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;
військова служба за призовом осіб офіцерського складу;
військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
За приписами частини 4 статті 24 Закону №2232-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 2 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII).
Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260).
Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 передбачено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Згідно з пунктом 1 розділу ХХХ Порядку № 260 у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.
У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Частиною третьою статті 21-4 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених цим Законом.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за № 745/32197 (далі - Порядок № 260) (в редакції, чинним на момент спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 15 Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується:
за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;
якщо виплачуються академічні стипендії;
за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;
за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;
за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);
за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;
за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 13.12.2017 за №1503/31371 (надалі також Порядок №608).
За змістом пункту 2 розділу І Порядку №608, службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення. Службова перевірка - комплекс заходів, які здійснюються відповідно до цього Порядку, з метою перевірки інформації про вчинення правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, встановлення осіб, які вчинили правопорушення
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку №608, службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Згідно із пунктами 7, 8 розділу ІІІ Порядку №608, особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.
Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
Відповідно до пункту 2 розділу IV Порядку №608, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
За змістом пункту 1 розділу V Порядку №608, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
За результатами розгляду акту та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проєкт відповідного наказу (пункт 2 розділу VI Порядку №608).
Пунктами 1, 3, 6 розділу ІІ Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29 листопада 2018 року №604 (надалі також Інструкція №604), за своєчасність та об`єктивність надання доповідей та донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, скоєні (вчинені) військовослужбовцями або працівниками (під час виконання службових обов`язків, у робочий час), що сталися у військових частинах, відповідають командири (начальники) військових частин.
Командири (начальники) військових частин про кожний виявлений факт ненадання інформації про подію, кримінальне правопорушення, військове адміністративне правопорушення та адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначають службове розслідування, після завершення якого надають письмові доповіді за підпорядкованістю та до відповідного органу управління Військової служби правопорядку, зазначаючи вжиті заходи до службових осіб, які не надали доповідь.
Відповідно до пунктів 21 - 22 розділу ІІ Інструкції №604, про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби), невихід без поважних причин на службу, нез`явлення з відрядження, відпустки, закладу охорони здоров`я, нез`явлення у разі призначення або переведення до нового місця служби командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт порушення, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.
Про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової військової служби, його нез`явлення вчасно зі звільнення в розташування військової частини, у разі призначення або переведення до іншого місця служби, нез`явлення з відрядження, відпустки або закладу охорони здоров`я командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно (негайно протягом 15 хвилин) - з моменту встановлення факту самовільного залишення частини, а протягом 12 годин з моменту надання усної доповіді - письмово.
Про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (працівником - місця несення служби) зі зброєю оперативний черговий (черговий) військової частини негайно з моменту встановлення факту самовільного залишення військової частини або місця служби доповідає командиру (начальнику) військової частини та повідомляє оперативного чергового органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням.

Висновки щодо правозастосування
Аналіз викладених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що самовільне залишення військовослужбовцем військової частини має наслідком призупинення виплати грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини або місця служби до дня повернення, про що оголошується наказом командира військової частини; а також призупинення військової служби у разі внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України з дня внесення таких відомостей.
При цьому частиною четвертою статті 24 Закону №2232-XII визначено вичерпний перелік умов, за яких військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, а саме:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Виходячи з наведених умов, очевидним є те, що військовослужбовець, який самовільно залишив військову частину, до моменту його повернення, не вважається таким, що виконує обов`язки військової служби, відповідно не повинен отримувати грошове забезпечення.
ОСОБА_1 у позовній заяві та відповіді на відзив не заперечує факт самовільного залишення військової частини. 
Аргументи позивача в цій частині зводяться лише до поважності причин залишення військової частини. 
Так, позивачем не заперечується, що солдат ОСОБА_2 повинен був прибути 08.02.2024 до населеного пункту Курахове Донецької області; станом на 09.02.2024 до цього населеного пункту не прибув а перебував на території тимчасового перебування підрозділу в населеному пункті Гродівка Донецької області.
Зазначені обставини підтверджуються рапортом молодшого лейтенанта ОСОБА_3 від 10.02.2024 /а.с. 53-54/.
В подальшому 10.02.2024 дружина солдата ОСОБА_2 , повідомила, що її чоловік ОСОБА_2 , перебуває у себе вдома в с. Снітин, Лубенського району, Полтавської області, автомобіль, зброя та засоби захисту знаходяться з ним.
10.02.2024 тво командира військової частини НОМЕР_2 подано командиру ВЧ НОМЕР_1 доповідь про факт самовільного залишення військової частини (зі зброєю) військовослужбовцем стрільцем-помічником гранатометника 1 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки військової частини відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_2 /а.с. 70/.
З рапорту молодшого лейтенанта ОСОБА_3 від 11.02.2024, зареєстрованого у військовій частині НОМЕР_2 12.02.2024 за вх. №698 /а.с. 55-56/, слідує, що в подальшому солдат ОСОБА_2 разом з дружиною близько 01:44 години 11.02.2024 прибув в місце тимчасового перебування свого підрозділу в населеному пункту Гродівка Донецької області з підозрою на стан алкогольного сп`яніння та в супроводі молодшого лейтенанта ОСОБА_3 був направлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак початок роботи військової служби правопорядку розпочинався з 09:00. Тому, ОСОБА_2 в супроводі ОСОБА_3 повернулися до пункту тимчасового перебування підрозділу в населеному пункті Гродівка Донецької області. Близько 04:20 години 11.02.2024 стало відомо, що солдат ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною на власному автомобілі виїхали в невідомому напрямку. 
12.02.2024 (день реєстрації рапорту м.лейт. ОСОБА_3 ) відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №44 від 12.02.2024 на підставі рапорту тимчасово виконуючого обов`язків командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 молодшого лейтенанта ОСОБА_3 №698 від 12.02.2024 солдату ОСОБА_2 призупинено виплату грошового забезпечення з 11.02.2024 у зв`язку з самовільним залишенням військової частини /а.с. 79/.
З даного приводу суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 15 Порядку №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Таким чином, наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 12.02.2024 №44 про призупинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 з 11.02.2024 року є правомірним в частині визначення дати припинення виплати грошового забезпечення.
Також суд вказує й на частину друга статті 24 Закону №2232, яка визначає, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Тому очевидно слідує висновок про те, що призупинення військової служби має одночасно наслідком призупинення нарахування й виплати грошового забезпечення.
Доводи ОСОБА_1 про необхідність дотримання вимог Закону №2232 та Положення №1153 в контексті можливості припинення виплати грошового забезпечення тільки з моменту внесення відповідних відомостей про самовільне залишення місця проходження служби до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань та отримання командиром витягу про реєстрацію кримінального правопорушення - суд відхиляє, оскільки прямо протирічать процитованій вище прямій нормі права, якою приписано призупиняти виплату з дня самовільного залишення місця служби. Аргументація позивача в цій частині є довільним тлумаченням правових норм на користь обраної й бажаної правової позиції.
Щонайменш, суд має зазначити, що навіть якщо погодитися з послідовністю дій та рішень, на яку вказує позивач ОСОБА_1 , це не відміняє необхідності призупинити виплату грошового забезпечення саме з дати залишення місця несення служби. Тому навіть якби відповідний наказ командира про зупинення виплат було винесено пізніше в часі й після отримання витягу про реєстрацію відповідного кримінального провадження - існуюче нормативне регулювання вимагає вказати у цьому наказі дату призупинення виплати грошового забезпечення датою самовільного залишення місця служби. Що, відповідно, ніяк не змінить фактів, з якими позивач не згодна. 
Також суд вказує, що порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 №1153/2008 визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Тобто частиною другою статті 24 Закону №2232 та пунктом 144-3 Положення №1153 врегульовано саме порядок призупинення та продовження військової служби.
Натомість механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України врегульовано саме Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за № 745/32197, який і підлягав застосуванню відповідачем під час призупинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 . 
У даному випадку військову службу ОСОБА_2 не було призупинено 11.02.2024, натомість правомірно 12.02.2024 призупинено виплату грошового забезпечення з 11.02.2024, оскільки військовослужбовець самовільно залишив військову частину. 
Щодо твердження позивача про те, що призупинення виплат можливе лише після отримання витягу з ЄРДР та призупинення військової служби, суд зазначає, що процедура фіксації самовільного залишення військової частини (СЗЧ) полягає у виявленні відсутності військового, проведенні службового розслідування та реєстрації кримінального правопорушення у базі ЄРДР, що займає тривалий проміжок часу. Призупинення виплати грошового забезпечення військовослужбовцю, який самовільно залишив військову частину лише після дотримання цих етапів (які можуть тривати не один місяць), зумовить безпідставну виплату грошового забезпечення.
Отже, ОСОБА_2 правомірно призупинено виплату грошового забезпечення з 11.02.2024 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №44 від 12.02.2024 з урахуванням пункту 15 Порядку №260; підстави для скасування наказу від 12.02.2024 №44 відсутні. 
За змістом норм Порядку №608 та Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, наведених судом у попередньому розділі, у випадку самовільного залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем без поважних причин, з метою встановлення вини такого військовослужбовця, а також уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню таких дій, проводиться службове розслідування. 
Суд наголошує, що визначальною ознакою для встановлення факту самовільного залишення військової частини і місця служби є доведеність вини військовослужбовця, якому такий проступок ставиться у провину. У разі невстановлення обставин, при яких військовослужбовець залишив місце служби, для визнання військовослужбовця таким, що зробив це самовільно, необхідно перевірити наявність чи відсутність фактів, умов, чинників тощо, які б давали обґрунтовані підстави стверджувати про відсутність інших причин неперебування військовослужбовця на місці служби.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №62 від 15.02.2024 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_2 , на підставі рапорту тимчасово виконуючого обов`язків командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 молодшого лейтенанта ОСОБА_3 №698 від 12.02.2024 з метою встановлення причин, умов та обставин які сприяли самовільному залишенню військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_2 /а.с. 103/.
Пунктом 4 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №62 від 15.02.2024 встановлено акт та матеріали службового розслідування подати на розгляд в термін до 14.03.2024.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №118 від 16.03.2024 строк проведення службового розслідування продовжено до 13.04.2024 /а.с. 102/.
В ході службового розслідування 16.02.2024 були відібрані пояснення у військовослужбовців /а.с. 64-68/, які за змістом інформації відповідали інформації, викладеній у рапортах від 10.02.2024 та від 11.02.2024 щодо самовільного залишення військової частини ОСОБА_5 .
Також, в ході проведення службового розслідування отримано медичну довідку ОСОБА_2 /а.с. 63/.
В акті службового розслідування зафіксовано факт отримання військовою частиною НОМЕР_2 20.02.2024 повідомлення про госпіталізацію ОСОБА_2 /а.с. 49/, в якому зазначено, що останній знаходиться на стаціонарному лікуванні із 19.02.2024 /а.с. 71/.
Таким чином, військова частина НОМЕР_2 дійшла висновку про те, що факт госпіталізації не пов`язаний із вчиненням самовільного залишення військової частини.
Натомість аргументи позивача щодо неправомірності проведення службового розслідування зводяться до того, що відповідач підміняє спір - замість законності процедури СЗЧ і оцінки медичних обставин доводить сам факт СЗЧ.
Проте, суд звертає увагу ОСОБА_1 , що службове розслідування призначене саме для встановлення причин, умов та обставин, які сприяли самовільному залишенню військової частини.
Причини залишення військової частини самим ОСОБА_5 військовій частині НОМЕР_2 не повідомлено. Доказів зворотнього матеріали справи не містять. 
Умови та обставини, які сприяли самовільному залишенню військової частини, полягають у тому, що солдат ОСОБА_2 повинен був прибути 08.02.2024 до населеного пункту Курахове Донецької області. 09.02.2024 станом на 06:00 стало відомо що ОСОБА_2 не прибув до населеного пункту Курахове Донецької область а перебуває на території тимчасового перебування підрозділу в населеному пункті Гродівка Донецької області, у зв`язку з тим що ОСОБА_2 залишив військовий квиток в своєму помешканні та не зміг перетнути блокпост. Станом на 18:00 09.02.2024 не прибув до населеного пункту Курахове Донецької області, його місце перебування на той момент не відоме.
В подальшому 10.02.2024 дружина солдата ОСОБА_2 , повідомила, що її чоловік ОСОБА_2 , перебуває у себе вдома в с. Снітин, Лубенського району, Полтавської області.
Згодом солдат ОСОБА_2 , разом з дружиною близько 01:44 години 11.02.2024 прибув в місце тимчасового перебування свого підрозділу в населеному пункту Гродівка Донецької області та в супроводі молодшого лейтенанта ОСОБА_3 був направлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак початок роботи військової служби правопорядку розпочинався з 09:00.
Згодом ОСОБА_2 в супроводі ОСОБА_3 повернулися до пункту тимчасового перебування підрозділу в населеному пункті Гродівка Донецької області.
Близько 04:20 години 11.02.2024 стало відомо, що солдат ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною на власному автомобілі виїхали в невідомому напрямку.
Отож, за висновками службового розслідування солдат ОСОБА_2 в умовах воєнного стану самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 без поважних причин, не виконавши бойового розпорядження свого прямого командира. В період з 09.02.2024 обов`язки військової служби не виконує. 
Зазначені твердження позивачем не спростовані та визнаються. 
Факт подальшого перебування на стаціонарному лікуванні у КП "Полтавський обласний клінічний протитуберкульозний диспансер Полтавської обласної ради" не є пом`якшуючою обставиною при встановленні причин, умов та обставин, які сприяли самовільному залишенню військової частини.
Отже, факт самовільного залишення військової частини доведений, повідомлення про госпіталізацію ОСОБА_2 в акті службового розслідування зафіксовано, йому надано оцінку з урахуванням наявної у військовій частині медичній характеристиці, відповідно до якої довідкою ВЛК від 03.05.2023 №2841 солдат ОСОБА_2 визнаний придатним до військової служби, даних про диспансерний облік немає, останній раз звертався за медичною допомогою з приводу ГРВІ та варикозного розширення вен /а.с. 49-50/.
Доводи ОСОБА_1 про те, що у лютому 2024 року ОСОБА_2 усно звертався до командування військової частини НОМЕР_2 з метою скерування його до медичного закладу для подальшого лікування не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Свідків, які б могли підтвердити факт усного звернення позивачем не зазначено, а судом не встановлено.
Натомість відповідач заперечує факт усного звернення ОСОБА_2 .
Стосовно аргументу позивача про те, що відповідач мав можливість дочекатися затвердження Постанови ВЛК про непридатність (10.04.2024), яка юридично виключала б склад правопорушення з боку ОСОБА_2 , суд зазначає, що постанова про непридатність не виключала б склад правопорушення, а лише була б підставою для звільнення з військової служби.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) №39 від 08.04.2024 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_2 , призупинено виплату грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 та не включено до наказу про виплату додаткової винагороди та премії.
Порушення процедури проведення службового розслідування судом не встановлено, натомість, обставини стаціонарного лікування ОСОБА_2 не спростовують факту самовільного залишення військової частини, та не є підставою для скасування наказу №39 від 08.04.2024. 
Отже в цій частині позовних вимог слід відмовити. 
З огляду на викладене, похідна вимога про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення померлого військовослужбовця ОСОБА_2 за період з 11.02.2024 по 27.04.2024 задоволенню також не підлягає. 
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, позивач скористалася правом на звернення до адміністративного суду і її право не може бути обмежене; заявлені ОСОБА_1 вимоги розглянуті судом по суті. Проте, враховуючи відсутність протиправності у діях відповідача під час проведення службового розслідування та прийняття наказів, а також відсутність можливості задовольнити решту вимог ОСОБА_1 у заявлений у позові спосіб - підстави для задоволення позову відсутні.

Розподіл судових витрат
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	І.С. Шевяков