Справа № 367/5130/18
Провадження №2/367/541/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

07 квітня 2026 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючого – судді Кравчук Ю.В.,
за участю:
секретаря судових засідань – Яцуна А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київський міський центр соціальної підтримки дітей та сімей про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, –
в с т а н о в и в:
17 липня 2018 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовною заявою до Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Обґрунтовуючи позов, представник зазначає, що 18 жовтня 2001 року за рішенням профспілкового комітету Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького приміщення корпусу АДРЕСА_1 було передано в користування матері ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , як особі, що була працівником даної установи, самостійно виховувала чотирьох дітей та не мала власного житла.
Вказує, що з 2001 року  ОСОБА_1 була поселена в приміщення корпусу АДРЕСА_1 , як член сім`ї (дочка) колишнього працівника будинку дитини ОСОБА_3 .
Стверджує, що в 2007 році ОСОБА_3 померла.
Зазначає, що незважаючи на дані обставини, ОСОБА_1 з 2001 року по сьогоднішній день разом із своєю сім`єю безперервно проживає в приміщенні корпусу АДРЕСА_1 , що підтверджується актом від 09 липня 2018 року.
Вказує, що Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького, в свою чергу, заперечує проти такого проживання, що підтверджується листом № 208 від 04 квітня 2014 року.
Стверджує, що рішенням Ворзельської селищної ради № 26 – 5 – VII від 25 грудня 2015 року «Про перейменування вулиць, провулків, проспектів селища Ворзель», вулицю Пролетарську перейменовано на вулицю Лісова.
Зазначає, що згідно Постанови ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
Вказує, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Враховуючи вищевикладене, представник просить: визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на приміщення корпусу АДРЕСА_1 ; стягнути з Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 049 (одна тисяча сорок дев`ять) гривень 72 копійки.
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Саранюк Л.П. від 23 серпня 2018 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
15 лютого 2019 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від представника відповідача Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького – Федорової Віри Іванівни надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що сім`я ОСОБА_1 з п`яти чоловік ( ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_4 , та діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ) протиправно проживає у одноповерховому приміщенні дитячого корпусу АДРЕСА_1 .
Вказує, що право власності на будівлі, яка обліковується на балансі Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького, належить територіальній громаді міста Києва на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» та наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 31 серпня 2005 року № 280.
Стверджує, що згідно з пунктом 6.2. Статуту будинку дитини, майно закладу належить до комунальної власності м. Києва і закріплене за ним на праві оперативного управління.
Зазначає, що ОСОБА_1 була поселена в приміщення корпусу № 9 в 2001 році, як член сім`ї (дочка) колишнього працівника Будинку дитини ОСОБА_3 .
Вказує, що на той час корпус АДРЕСА_2 для розміщення дітей не використовувався і на прохання ОСОБА_3 (заява від 18 жовтня 2001 року), що працювала вихователем, самостійно виховувала чотирьох дітей та не мала власного житла, адміністрація (заява головного лікаря в профком щодо надання згоди на тимчасове поселення) і профспілковий комітет (протокол засідання від 18 жовтня 2001 року № 26) надали їй дозвіл на тимчасове безоплатне проживання з дітьми у приміщенні корпусу.
Стверджує, що у зв`язку з тимчасовим характером проживання сім`ї ОСОБА_3 у корпусі № 9, ОСОБА_1 була в 2004 році прописана (зареєстрована) в гуртожитку Будинку дитини по АДРЕСА_3 .
Наголошує на тому, що у 2011 році виконавчим комітетом Ворзельської селищної ради родині ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 0,800 га для будівництва житла.
Зазначає, що в 2007 році ОСОБА_3 померла.
Вказує, що за заявою ОСОБА_1 профспілковий комітет Будинку дитини 25 січня 2008 року на своєму засіданні (протокол від 25 січня 2008 року № 1) дав згоду на продовження їй тимчасового безоплатного проживання в корпусі № 9.
Стверджує, що 12 лютого 2008 року між Будинком дитини та ОСОБА_1 було укладено Договір безоплатного користування майном № 2, згідно з яким ОСОБА_1 надавалось приміщення для тимчасового проживання площею 102,6 кв.м., в корпусі № 9.
Зазначає, що Договір безоплатного користування майном № 2 було укладено строком на один рік та він припинив свою дію у 2009 році.
Вказує, що у зв`язку з необхідністю використання корпусу № 9 за його цільовим призначенням, ОСОБА_1 було запропоновано звільнити займане приміщення, однак остання категорично відмовилась це зробити.
Стверджує, що 06 квітня 2014 року Київським міським будинком дитини ОСОБА_7 було подано позовну заяву до Ірпінського міського суду Київської області щодо повернення нерухомого майна шляхом виселення ОСОБА_1 та її сім`ї.
Зазначає, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 березня 2015 року у справі № 367/7192/14-ц у задоволенні позову Київського міського будинку дитини ОСОБА_7 було відмовлено. 
Вказує, що в подальшому позовні вимоги Київського міського будинку дитини ОСОБА_7 та ОСОБА_1 були розглянуті судами всіх інстанцій, за результатами чого ухвалено судові рішення на користь Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького.
Стверджує, що незважаючи на зазначені обставини, ОСОБА_1 по сьогоднішній день проживає разом із своєю сім`єю в приміщенні корпусу № 9.
Звертає увагу суду на те, що Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького не є власником спірної будівлі, оскільки відповідне майно належить установі на праві оперативного управління, а тому установа не має законного права визнавати право власності за набувальною давністю за ОСОБА_1 . 
Враховуючи вищезазначене, представник просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю у повному обсязі.
04 березня 2019 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача, в якому просить замінити первісного відповідача Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького на належного відповідача Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Саранюк Л.П. від 19 березня 2021 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 – Пащенка Петра Миколайовича про заміну неналежного відповідача, замінено відповідача Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького у справі № 367/5130/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, належним – Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
17 червня 2021 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від представника відповідача Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) – Безсмертної Світлани Іванівни надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Вказує, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 Цивільного кодексу України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісність заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. 
Зазначає, що ОСОБА_1 знала коли, яким чином та у який спосіб вона зайняла спірне приміщення, що підтверджується доданим до позовної заяви листом Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького від 04 квітня 2014 року № 208 за підписом головно лікаря до ОСОБА_1 , витягом з протоколу № 26 засідання профкому будинку дитини від 18 жовтня 2001 року та рішенням судів різних інстанцій у справі № 367/7193/14-ц.
Стверджує, що судова колегія апеляційного суду Київської області погодилась з висновком Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/7193/14-ц, що заяву ОСОБА_3 разом із заявою Головного лікаря та протоколом Профспілкового комітету, в своїй сукупності, можна вважати письмовим договором безоплатного користування майном, на який слід поширювати положення, що регулюють відносини безоплатного користування майном.
Вказує, що чиним на той час законодавством не було встановлено іншого, ніж визначений статтею 325 Цивільного кодексу УРСР однорічний строк договору безоплатного користування майном, а тому укладений договір закінчив свою дію ще у 2002 році, проте сім`я продовжувала та продовжує без належної правової підстави проживати у корпусі АДРЕСА_1 .
Наголошує на тому, що із першого абзацу позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 знала від кого було передано в користування приміщення корпусу № 9, а відтак в діях ОСОБА_1 відсутня умова добросовісності, визначена статтею 344 Цивільного кодексу України.
Зазначає, що ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. 
Стверджує, що будівля корпусу АДРЕСА_1 обліковується на балансі Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького, належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та відповідно до наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 31 серпня 2005 року № 280 «Про закріплення майна за Київським міським будинком дитини імені М.М. Городецького» закріплена за ним на праві оперативного управління.
Вказує, що право власності на будівлі, які обліковуються на балансі Київського міського будинку дитини імені ОСОБА_7 , територіальна громада набула на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», згідно з якою було проведено розмежування майна між державою та органами місцевого самоврядування за балансовою належністю.
Зазначає, що відповідно до акту прийому-передачі у комунальну власність міста Києва було прийнято Будинок дитини імені Н. Крупської, с. Ворзель.
Згідно із рішенням Київської міської ради народних депутатів від 13 січня 1992 року № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» (підпункт 2.8.1. пункту 2.8. таблиці 9 додатку 1 до рішення виконкому міськради 13 січня 1992 року № 26) будівлі у складі майна Будинку дитини імені Н. Крупської (нині Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького) в селищі Ворзель віднесені до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Вказує, що ОСОБА_1 в свою чергу зверталась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту, треті особи: Ворзельська селищна рада, Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького про скасування наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 31 серпня 2005 року № 280 «Про закріплення майна за Київським міським будинком дитини імені М.М. Городецького» в частині пункту 25 додатку – корпус № 9 площею 115,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_4 додатку до наказу від 31 серпня 2005 року № 280.
Стверджує, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року у справі № 826/5936/16 в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2018 року у справі № 826/5936/16 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року у справі № 826/5936/16 без змін.
Зазначає, що судами у цивільній справі № 367/7193/14-ц було встановлено, що корпус АДРЕСА_1 не належить до фонду житла для тимчасового проживання громадян, а дозвіл на тимчасове безоплатне проживання на підставі протоколу засідання профспілкового комітету від 18 жовтня 2001 року № 26 був наданий, оскільки на той час приміщення корпусу не використовувались для розміщення дітей, позбавлених батьківського піклування.
Вказує, що таким чином дійсним власником нерухомого майна за адресою: Київська область, селище Ворзель, вул. Лісова, 56, приміщення корпусу № 9, є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.
Зазначає, що жодних правових підстав для відчуження спірного майна не існує, оскільки Київська міська рада рішення про відчуження спірного майна не приймала, будь-яким іншим уповноваженим органом така згода не надавалась і волевиявлення територіальної громади міста Києва на відчуження майна не здійснювалось.
Стверджує, що постановою Верховного суду України від 29 серпня 2018 року у справі № 367/7193/14-ц касаційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення, а рішення апеляційного суду Київської області від 04 квітня 2017 року без змін.
Вказує, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 квітня 2017 року позовні вимоги Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , треті особи: Департамент, Служба у справах дітей Ірпінської міської ради про повернення нерухомого майна шляхом виселення, без надання іншого житла, було задоволено. Виселено ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх неповнолітню дитину ОСОБА_10 , 2010 року народження, з приміщення корпусу АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.
Зазначає, що апеляційним судом було встановлено, що спір виник з приводу виселення відповідачів із приміщення, що належить до комунальної власності м. Києва і закріплене за позивачем на праві оперативного управління і призначене для розміщення дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідачі проживають у спірному приміщенні на підставі цивільно-правової угоди, строк дії якої закінчився у 2002 році.
Стверджує, що листами від 14 березня 2012 року та 18 червня 2013 року Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького повідомляв відповідачів про потребу проведення ремонтних робіт для подальшого використання корпусу АДРЕСА_5 за призначенням – розміщення дітей, позбавлених батьківського піклування, однак відповідачі спірні приміщення не звільнили і відмовляються добровільно повернути їх позивачу.
Вказує, що в постанові Верховного суду України від 29 серпня 2018 року у справі № 367/7193/14-ц суд зазначив, що ураховуючи, що відповідачі не є власниками корпусу АДРЕСА_1 , за вказаною адресою не зареєстровані, проживають у ньому на підставі цивільно-правового договору, строк дії якого закінчився у 2002 році, неодноразові письмові вимоги позивача щодо добровільного звільнення помешкання відповідачі не виконують, виселення відповідачів позивач обґрунтовує нагальною необхідністю – потребою у використанні спірного майна за призначенням – розміщення дітей, позбавлених батьківського піклування, апеляційний суд прийшов вірного висновку про задоволення вимог.
Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 не надано доказів про порушення Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) будь яких її прав, тобто, фактично між сторонами відсутній спір про право на спірне майно.
Наголошує на тому, що прийняття судом рішення про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за  ОСОБА_1 призведе до порушення прав реального власника спірного майна – територіальної громади міста Києва.
Враховуючи викладене вище, представник просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити у повному обсязі.
30 червня 2021 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від представника відповідача Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) – Безсмертної Світлани Іванівни надійшло клопотання про залучення третьої особи, в якому представник просить залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького, оскільки судове рішення у даній справі може вплинути на його права та обов`язки.
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Саранюк Л.П. від 30 червня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) – Безсмертної Світлани Іванівни про залучення третьої особи, залучено Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького до участі у справі № 367/5130/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача.
30 червня 2021 року ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Саранюк Л.П. закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Кравчук Ю.В. від 08 жовтня 2021 року прийнято до свого провадження справу № 367/5130/18 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_11 у відставку.
07 липня 2023 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_12 надійшла відповідь на відзив, у якій зазначає, що твердження представника відповідача, що ОСОБА_1 було відомо про існування власника майна є безпідставним, оскільки остання зверталася до Ворзельської селищної ради та отримувала відповідь, що дане майно не є власністю Ворзельської селищної ради.
Вказує, що майно щодо якого можна набути право власності у порядку набувальної давності не обов`язково повинно бути безхазяйним.
Стверджує, що ОСОБА_1 зверталася до різних осіб з заявою надати ордер на приміщення, але ніколи не знала, що саме Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є власником спірного майна.
Наголошує на тому, що протягом всього часу володіння ОСОБА_1 майном, яке є предметом спору власник цього майна жодним чином не цікавився майном та ніколи не повідомляв ОСОБА_1 , що він є власником.
Зазначає, що Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького не є власником спірного майна, у зв`язку з чим лист Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького від 04 квітня 2014 року № 208 не може вважатися належним та допустимим доказом наявності права власності у іншої особи, так само як і доказом обізнаності ОСОБА_1 про існування такого власника.
Звертає увагу суду на те, що власник майна жодних договорів щодо володіння спірним майном з ОСОБА_1 не укладав, протилежного представник відповідача у віздиві на позовну заяву не довів.
Вказує, що таким чином право власності у володільця ( ОСОБА_1 ) за давністю виникло/виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
Стверджує, що за весь час володіння спірним майном, до ОСОБА_1 власник майна не звертався ані з вимогами звільнити приміщення, ані з вимогами укласти буд-які договори на володіння, користування спірним майном, таким чином власник майна не проявляє та не проявляв жодного інтересу щодо спірного майна.
Зазначає, що ОСОБА_1 проживає в приміщенні, яке є предметом спору з самого народження, дане приміщення надавалось її матері для проживання, а тому ОСОБА_1 може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Вказує, що Ірпінський міський суд Київської області не є господарським судом, а тому посилання представника відповідача у відзиві на господарський процесуальний кодекс України є недоцільним у даній справі.
Крім того, зазначає, що представник відповідача посилається у відзиві на позовну заяву на рішення судів, стороною в яким є ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , тобто не ОСОБА_1 .
Стверджує, що відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Вказує, що таким чином жодних преюдиційних обставин встановлених для ОСОБА_1 представник відповідача не навів та доказів не надав.
Зазначає, що твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_1 звертається до суду фактично з вимогою набуття права власності на нерухоме майно, а не про визнання такого права є некоректним, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Враховуючи вищезазначене, представник просить позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задовольнити.
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Кравчук Ю.В. від 09 лютого 2026 року залучено до участі у справі № 367/5130/18 в якості правонаступника третьої особи Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького – Київський міський центр соціальної підтримки дітей та сімей.
У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься заява представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_12 про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Представник Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) – Безсмертної Світлани Іванівни про розгляд справи без їх участі.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 дітей та сімей у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься заява представника третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 дітей та сімей – Лимар Тетяни Василівни про розгляд справи без їх участі.
Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, дійшов наступного висновку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що згідно з витягом із протоколу № 26 засідання профспілкового комітету Будинку дитини імені ОСОБА_7 від 18 жовтня 2001 року, вихователю ОСОБА_3 разом із її дітьми було надано житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , у зв`язку з відсутністю власного житла.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Ворзельської селищної ради Київської області № 412 від 20 червня 2003 року, ОСОБА_3 , 1951 року народження, разом із своїми дітьми: ОСОБА_13 , 1978 року народження, ОСОБА_1 , 1984 року народження, ОСОБА_14 , 1986 року народження, ОСОБА_8 , 1985 року народження, мешкає в АДРЕСА_3 .
Згідно з актом депутата Ворзельської селищної ради по округу № 4 Толстенка Максима Олеговича від 09 липня 2018 року, депутатом за усним зверненням громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено акт про те, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , з лютого 2000 року по теперішній час, разом з нею проживають: чоловік ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сини: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , брат ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дружина брата ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , племінниця ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Відповідно до рішення п`ятої сесії сьомого скликання Ворзельської селищної ради № 26-5-VII «Про перейменування вулиць, провулків, проспектів селища Ворзель» від 25 грудня 2015 року, вулицю Пролетарську перейменовано на вулицю Лісову.
Згідно з листом Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького № 208 від 04 квітня 2014 року, адресованого ОСОБА_1 , останню повідомлено про те, що її сім`я протиправно проживає у дитячому корпусі АДРЕСА_1 , який знаходиться на балансі Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького і призначений для розміщення дітей, позбавлених батьківського піклування, та запропоновано в строк до 05 травня 2014 року повністю звільнити приміщення дитячого корпусу АДРЕСА_1 .
Відповідно до Звіту № 565280618 про незалежну експертну оцінку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , виконаного на замовлення адвоката Пащенка Петра Миколайовича 29 червня 2018 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_16 , що діє на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності, виданого Фондом державного майна України № 164/16 від 26 лютого 2016 року, ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 140,3 кв.м., житловою площею 116,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , станом на 29 червня 2018 року становить (з округленням до цілих) 104 972 (сто чотири тисячі дев`ятсот сімдесят дві) гривні 00 копійок.
Згідно з Договором № 2 безоплатного користування майном від 12 лютого 2008 року, укладеного між Київським міським будинком дитини імені М.М. Городецького, в особі головного лікаря будинку дитини ОСОБА_17 , що діє на підставі Статуту, та молодшою медсестрою будинку дитини ОСОБА_1 , Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького передав в безоплатне користування жиле приміщення, а саме: корпус № 9 Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького, площею 102,6 кв.м. розміщений за адресою: АДРЕСА_6 , а ОСОБА_1 прийняла в тимчасове користування і зобов`язалась повернути його в належному стані.
Відповідно до п. 1.1. Договору № 2 безоплатного користування майном від 12 лютого 2008 року, майно передається в найм з метою тимчасового проживання.
Згідно з п. 1.2. Договору № 2 безоплатного користування майном від 12 лютого 2008 року, передача житлового приміщення в найм здійснюється на підставі укладеного сторонами договору безоплатного користування майном. 
Відповідно до п. 2.2. Договору № 2 безоплатного користування майном від 12 лютого 2008 року, надання ОСОБА_1 житла в тимчасове користування не тягне за собою виникнення в неї права власності на дане майно.
Згідно з п. 2.3. Договору № 2 безоплатного користування майном від 12 лютого 2008 року, у разі припинення або закінчення терміну дії договору майно повертається ОСОБА_1 Київському міському будинку дитини імені М.М. Городецького.
Відповідно до п. 6.1. Договору № 2 безоплатного користування майном від 12 лютого 2008 року, договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та діє протягом одного року. 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 березня 2015 року у справі № 367/7192/14-ц відмовлено у задоволенні позову Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького до ОСОБА_1 , ОСОБА_15 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей Ірпінської міської ради про виселення без надання іншого житла.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року у справі № 367/7192/14-ц апеляційну скаргу Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького залишено без задоволення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року у справі № 367/7192/14-ц касаційну скаргу Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького задоволено частково, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 квітня 2016 року у справі № 367/7192/14-ц відмовлено Київському міському будинку дитини імені М.М. Городецького в задоволенні позовних вимог, відмовлено в зустрічному позові ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 .
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року у справі № 367/7192/14-ц апеляційну скаргу Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького скасовано та ухвалено в цій частині нове, яким позов задоволено, виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_15 , ОСОБА_5 , 2002 року народження, ОСОБА_4 , 2007 року народження, ОСОБА_6 , 2011 року народження, з приміщення дитячого корпусу АДРЕСА_1 без надання іншого житла, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_15 на користь Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького по 401 (чотириста одній) гривні 96 копійок з кожного сплаченого судового збору, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 квітня 2016 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року у справі № 367/7192/14-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року залишено без змін.
Згідно з наказом Головного управління комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 280 від 31 серпня 2005 року, закріплено за Київським міським будинком дитини імені М.М. Городецького на праві оперативного управління основні засоби балансовою вартістю 2 001 461 гривень 00 копійок станом на 01 липня 2005 року згідно з додатком.
Відповідно до пункту 25 додатку до наказу Головного управління комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 280 від 31 серпня 2005 року, закріплено за Київським міським будинком дитини імені М.М. Городецького на праві оперативного управління корпус № 9 площею 115,7 кв.м. на АДРЕСА_4 .
Згідно із рішенням Київської міської ради народних депутатів від 13 січня 1992 року № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» (підпункт 2.8.1. пункту 2.8. таблиці 9 додатку 1 до рішення виконкому міськради 13 січня 1992 року № 26) будівлі у складі майна Будинку дитини імені Н. Крупської (нині Київський міський будинок дитини імені М.М. Городецького) в селищі Ворзель віднесені до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року у справі № 826/5936/16 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу Головного управління комунальної власності м. Києва № 280 від 31 серпня 2005 року «Про закріплення майна за Київським міським будинком дитини імені М.М. Городецького» в частині п. 25 Додатку – корпус № 9 площею 115,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_4 додатку до наказу від 31 серпня 2005 року № 280 «Перелік основних засобів, що закріплюються за Київським міським будинком дитини імені М.М. Городецького на праві оперативного управління станом на 01 липня 2005 року» відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у справі № 367/7192/14-ц задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Крикунова Олександра Володимировича, ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 18 листопада 2021 року скасовано, в задоволенні заяви Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання в справі за позовом Київського міського будинку дитини імені ОСОБА_7 до ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Ірпінської міської ради, Ворзельська селищна рада про повернення нерухомого майна шляхом виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 до Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького, треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва, Ворзельська селищна рада, про визнання права на проживання та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю ґрунтується на положеннях ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі без титульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена, як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Відповідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18, позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого не відомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. 
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2022 року, права справа № 547/200/21).
Набуття особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх передбачених законом умов. При цьому самі лише ознаки відкритості та безперервності користування спірним майном, за відсутності ознаки добросовісності, не є достатніми підставами для набуття права власності на нерухоме майно за правилами статті 344 ЦК України.
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на приміщення корпусу АДРЕСА_1 . При цьому в обґрунтувані заявлених позовних вимог позивач зазначила, що добросовісно заволоділа вказаним приміщенням та понад шістнадцять років відкрито, безперервно володіє і користується ним.
Однак, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заволоділа спірним майном та проживала у ньому на підставі юридичного титулу – спочатку на підставі рішення профспілкового комітету від 18 жовтня 2001 року, яке судами у справі № 367/7193/14-ц було кваліфіковано як письмовий договір безоплатного користування майном, а в подальшому – на підставі Договору № 2 безоплатного користування майном від 12 лютого 2008 року.
Наявність у особи юридичного титулу на майно виключає можливість кваліфікації такого володіння як безтитульного, що є необхідною умовою для набуття права власності за набувальною давністю. Особа, яка володіє майном на підставі відповідного правового титулу, не може вважатися такою, що володіє ним як власник, у розумінні статті 344 ЦК України.
З долученого до матеріалів справи листа Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького № 208 від 04 квітня 2014 року, вбачається, що позивача ОСОБА_1 було повідомлено про протиправність проживання її сім`ї у корпусі № 9 та запропоновано звільнити займане приміщення.
Крім того, рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року у справі № 367/7192/14-ц апеляційну скаргу Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького скасовано та ухвалено в цій частині нове, яким позов задоволено, виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_15 , ОСОБА_5 , 2002 року народження, ОСОБА_4 , 2007 року народження, ОСОБА_6 , 2011 року народження, з приміщення дитячого корпусу АДРЕСА_1 без надання іншого житла, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_15 на користь Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького по 401 (чотириста одній) гривні 96 копійок сплаченого судового збору з кожного, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 квітня 2016 року залишено без змін.
Таким чином, наведені обставини у сукупності свідчать про те, що позивач була достеменно обізнана про перебування спірного майна у володінні та користуванні Київського міського будинку дитини імені М.М. Городецького, який здійснює управління ним в інтересах власника – територіальної громади міста Києва.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність сукупності умов, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки первісне заволодіння спірним майном здійснено на підставі волевиявлення уповноваженого органу відповідної установи, оформленого договором безоплатного користування, що виключає безтитульність володіння. Крім того, позивач ОСОБА_1 була обізнана про особу, у користуванні та управлінні якої перебуває спірне майно, та отримувала відповідні вимоги щодо його звільнення, що виключає добросовісність володіння у розумінні ст. 344 ЦК України.
Зазначене унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України, оскільки позов про визнання права власності за набувальною давністю не може бути заявлений особою, яка володіє майном за волею власника та достеменно знає про належність такого майна іншій особі.
При цьому самі по собі ознаки відкритості та безперервності фактичного користування спірним майном, за відсутності ознак добросовісності та безтитульності володіння, не є достатніми правовими підставами для набуття права власності на нерухоме майно за правилами статті 344 ЦК України.
Щодо доводів позивача про те, що право власності за набувальною давністю може виникати незалежно від волі власника майна, суд зазначає, що наведений аргумент не спростовує відсутності обов`язкових умов набувальної давності, а саме добросовісності та безтитульності володіння, без яких набуття права власності у порядку ст. 344 ЦК України є неможливим.
За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Зокрема, згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України, встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, що містяться в матеріалах справи, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: Київський міський центр соціальної підтримки дітей та сімей про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задоволенню не підлягають
Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 12, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, – 
в и р і ш и в:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київський міський центр соціальної підтримки дітей та сімей про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. 
Учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ;
відповідач – Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), код ЄДРПОУ 19020407, адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 10;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Київський міський центр соціальної підтримки дітей та сімей, код ЄДРПОУ 44603127, адреса місцезнаходження: 08296, Київська область, Бучанський район, селище Ворзель, вул. Кленова, буд. 35.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 08 травня 2026 року.

Суддя      Ю.В. Кравчук