КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2026 року м. Київ справа №320/44159/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу
за позовом	Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 	
до	Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області	
третя особа:	Служба безпеки України	
про	визнання протиправними та скасування рішень,	

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду, із позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області (відповідач), в якому просить суд (з урахування уточненої позовної заяви):
- визнати протиправним та скасувати рішення №202 від 05.08.2025 р. про відкликання дозволу на імміграцію в Україну щодо громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_2 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення №8010130100019010 від 05.08.2025 р. про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що з 2016 року проживає на території України та ним було отримано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.06.2016. 
Як вказує позивач, йому, станом на час прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, так само і на день звернення до суду, не пред`явлено жодного повідомлення про підозру або обвинувачення, у нього відсутні будь-які зв`язки з громадянами країни агресора, повернення до країни походження або третьої країни буде загрожувати життю позивача з боку спецслужб Ірану – корпусу вартових ісламської революції. 
Позивач посилається на існування надзвичайних високих обґрунтованих ризиків загрози для свого життя та здоров`я у разі змушеного повернення до країни громадянства, зважаючи на тривалий час проживання в Україні, а також те, що позивач повністю підтримує українську політику у сфері відсічі збройної агресії зі сторони російської федерації, регулярно надає матеріальну допомогу благодійним фондам, які збирають кошти для Збройних Сил України, мав досвід співпраці з СБУ в якості перекладача.
На переконання позивача, виявлення вказаної інформації спеціальними службами становить пряму загрозу його життю, може призвести до непередбачуваних та вкрай негативних наслідків для нього, порушення його прав та свобод, а також можливого фізичного та психологічного насильства по відношенню до нього.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.09.2025 відкрито провадження у справі №320/44159/25. Суд ухвалив здійснювати розгляд адміністративної справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ст. ст. 257-262 КАС України без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
Вказаною ухвалою суду витребувано від відповідача всі матеріали, що були або мали бути взяті до уваги при прийнятті спірного(их) рішення(нь), вчинення бездіяльності/дій.
13 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» представником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області подано відзив на позов (зареєстровано 20.10.2025).
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, зазначає, до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України надійшло подання Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 18.07.2025 № 2.01/2/1/4- 2179 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до змісту подання, Департаментом контррозвідки оперативним шляхом отримано інформацію щодо наявності фактів здійснення протиправної діяльності на шкоду національній безпеці України громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 . Згідно з наявними даними, ОСОБА_1 є зв`язковим серед осіб причетних до діяльності іноземних спецслужб та може брати безпосередню участь у проведенні розвідувальної діяльності в інтересах спецслужб іноземних держав.
Крім того, за наявною інформацією, вказаний іноземець причетний до організації постачання до Ірану товарів військового призначення в інтересах компанії, до якої Урядом України застовані обмежувальні заходи (санкції) у зв`язку із її причетністю до постачання до російської федерації товарів у т.ч. військового призначення, що використовувались у збройній агресії рф проти України.
Таким чином, діяльність ОСОБА_1 становить загрозу національним інтересам і безпеці України.
Відповідач акцентує, що згідно п.26 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23.08.2025 "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію Указом Президента України від 23.08.2025 №612/2025 до позивача застосовані персональні санкції.
Зазначає, саме СБУ наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану.
З урахуванням дії воєнного стану в України, жодним нормативно-правовим актом не передбачено повноважень Державної міграційної служби України щодо здійснення перевірки інформації, наданої уповноваженим органом, адже така інформація сприймається як достовірна.
Також, враховуючи ту обставину, що позивачу відкликано дозвіл на імміграцію в Україну, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області правомірно прийнято рішення №8010130100019010 від 05.08.2025 про примусове повернення позивача до країни походження.
14 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – Службу безпеки України (01034, м. Київ, вул. Володимирська,33, код згідно ЄДРПОУ: 00034074).
24 жовтня 2025 року до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач зазначає, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну підготовлено і подано до відповідача органом, який не відноситься до суб`єктів ініціювання скасування дозволу на імміграцію в Україну, у діях відповідача не вбачається будь-якої перевірки інформації наданої третьою особою або ж ознак його аналізу, відповідач не запитував додаткову інформацію ні в ініціатора подання, ні в інших компетентних органів, при цьому, як зазначає позивач, викладені у поданні Департаменту контррозвідки Служби безпеки України відомості не містять належного підтвердженої та конкретної інформації, яка б дозволяла відповідачу одразу прийняти рішення.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – Службу безпеки України (третя особа), витребувано від Служби безпеки України (01034, м. Київ, вул. Володимирська, 33, код згідно ЄДРПОУ: 00034074): подання Департаменту контррозвідки Служби безпеки України про відкликання дозволу на імміграцію в Україну до посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 та всі матеріали, що слугували підставою для прийняття вказаного подання.
28 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» представником Служби безпеки України подано пояснення у справі (зареєстровано 01.12.2025).
Третя особа зазначає, що СБУ з позовними вимогами не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними і заперечує проти позову в повному обсязі, виходячи з такого.
Департаментом контррозвідки СБУ отримано інформацію щодо можливих фактів здійснення протиправної діяльності на шкоду національній безпеці України громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який документований посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 .
Згідно з наявними даними, ОСОБА_1 є зв`язковим осіб, причетних до діяльності іноземних спецслужб та може брати безпосередню участь у проведенні розвідувальної діяльності в інтересах спецслужб іноземних держав.
Крім того, за наявною інформацією, вказаний іноземець причетний до організації постачання до Ірану товарів військового призначення в інтересах компанії, до якої Урядом України застосовані обмежувальні заходи (санкції) у зв`язку із її причетністю до постачання до російської федерації товарів, у тому числі військового призначення, що використовувалися у збройній агресії рф проти Україні.
Таким чином, як зазначає третя особа, діяльність ОСОБА_1 становить загрозу національним інтересам і безпеці України.
Додатково вказує, відповідно до п.26 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23.08.2025 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію Указом Президента України від 23.08.2025 №612/2025 до ОСОБА_1 застосовані персональні санкції, крім іншого, це відмова в наданні або скасування дозволу на імміграцію, дії посвідок на постійне чи тимчасове проживання в Україні, а також примусове повернення або примусове видворення за межі України.
СБУ у своєму листі щодо відкликання посвідки на постійне проживання від 18.07.2025 №2.01/2/1/4-2179 інформувало Голову Державної міграційної служби України про зазначені обставини та ініціювала питання про відкликання рішення про надання посвідки на постійне проживання в Україні позивачу, як особі чиї дії становлять загрозу національної безпеці України.
Зазначає, враховую, що громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не належить до категорії осіб, на яких поширюється виключення щодо прийняття рішення про примусове повернення, є всі визначені законодавством підстави для прийняття такого рішення одночасно із прийняттям рішення про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.
05 грудня 2025 року від Служби безпеки України надійшли витребувані документи на виконання вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 31.10.025 у справі №320/44159/25.
09 березня 2026 року від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів – копії листа ТУ ДБР та витягу в Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.05.2016 звернувся до Богуславського РС УДМС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграію», як особа, яка є повнорідним братом громадянки України (сестра – громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчення особи № НОМЕР_2 складене 05.03.1985, № 866 складене 04.01.1983, довідка Посольства Ісламської Республіки Іран № 12794 від 23.09.2015, довідка про реєстрацію особи громадянином України № 2473 видана 15.06.2015 УДМС України в Київській області, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий 23.07.2015 Богуславським РС УДМС України в Київській області).
23 червня 2016 року Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області прийнято рішення про надання іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.06.2016.
До ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України надійшло подання Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 18.07.2025 № 2.01/2/1/4- 2179 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області складено висновок за результатами розгляду подання про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , затверджений заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 05.08.2025, щодо доцільності, зокрема, відкликання рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 23.06.2016 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відкликання, визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.06.2016; прийняття рішення про примусове повернення громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .
05 серпня 2025 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення №22 про відкликання громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну №96 від 23.06.2016 на підставі пунктів 2 та 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Також, 05 серпня 2025 року прийнято рішення № 8010130100019010 про примусове повернення громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.
Позивач вважаючи вказані рішення протиправними, та такими, що підлягають скасуванню, звернувся з даним позовом до суду.
Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) визначено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Положеннями частини 1 статті 4 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
За приписами частини першої статті 1 Закону України «Про імміграцію» № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Статтею 3 Закону № 2491-ІІІ визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Підстави для відкликання дозволу на імміграцію встановлено статтею 12 Закону № 2491-ІІІ.
Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо, зокрема, дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.
Також відповідно до пункту 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону № 2491-ІІІ, у разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону № 2491-ІІІ особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 «Деякі питання у сфері імміграції» затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання (далі - Порядок № 1983).
Відповідно до п. 1 Порядку № 1983 цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Відповідно до пункту 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію відкликається або визнається недійсним органом, що його надав.
Питання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію або визнанню недійсним відповідно до статті 12-1 Закону України Про імміграцію.
Для прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію в разі, коли ініціатором такого відкликання або визнання дозволу недійсним є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі, коли ініціатором відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення таким органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України Про імміграцію, яке разом з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який надав такий дозвіл (п. 22 Порядку № 1983).
Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є іммігрант, проводяться перевірки відсутності підстав, за яких відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства виїзд з України не дозволяється.
Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.
Згідно з підпунктом 1 пункту 64, пунктом 65 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321) посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Рішення про скасування посвідки приймається Головою ДМС або уповноваженою ним особою, керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.
Рішення про скасування посвідки формується засобами Реєстру за допомогою кваліфікованого електронного підпису. Після підписання рішення сканується до заяви-анкети із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС.
Пунктами 6, 9 частини першої статі 1 Закону України від 21.06.2018 № 2469-VIII «Про національну безпеку України» (далі - Закон № 2469-VIII) визначено, що загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 2469-VIII державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист: людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності; суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку; держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності; території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій.
Згідно з частиною другою статті 3 Закону № 2469-VIII основними принципами, що визначають порядок формування державної політики у сферах національної безпеки і оборони, є: 1) верховенство права, підзвітність, законність, прозорість та дотримання засад демократичного цивільного контролю за функціонуванням сектору безпеки і оборони та застосуванням сили; 2) дотримання норм міжнародного права, участь в інтересах України у міжнародних зусиллях з підтримання миру і безпеки, міждержавних системах та механізмах міжнародної колективної безпеки; 3) розвиток сектору безпеки і оборони як основного інструменту реалізації державної політики у сферах національної безпеки і оборони.
Фундаментальними національними інтересами України є: 1) державний суверенітет і територіальна цілісність, демократичний конституційний лад, недопущення втручання у внутрішні справи України; 2) сталий розвиток національної економіки, громадянського суспільства і держави для забезпечення зростання рівня та якості життя населення; 3) інтеграція України в європейський політичний, економічний, безпековий, правовий простір, набуття членства в Європейському Союзі та в Організації Північноатлантичного договору, розвиток рівноправних взаємовигідних відносин з іншими державами (частина третя статті 3 Закону № 2469-VIII).
Частиною п`ятою статті 3 Закону № 2469-VIII передбачено, що загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.
За змістом частини другої статті 12 Закону № 2469-VIII до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Державна міграційна служба України, Служба безпеки України.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 2469-VIII Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.
Стратегія національної безпеки України затверджена Указом Президента України від 14.09.2020 № 392/2020 (далі - Стратегія національної безпеки України).
Згідно з пунктом 5 Стратегії національної безпеки України, ураховуючи фундаментальні національні інтереси, визначені Конституцією України і Законом № 2469-VIII, пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки є: відстоювання незалежності і державного суверенітету; відновлення територіальної цілісності у межах міжнародно визнаного державного кордону України; суспільний розвиток, насамперед розвиток людського капіталу; захист прав, свобод і законних інтересів громадян України; європейська і євроатлантична інтеграція.
Відповідно до пункту 10 Стратегії національної безпеки України сучасна модель глобалізації уможливила поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаменталізму та екстремізму, підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальної міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, розповсюдження зброї масового ураження тощо.
За приписами пунктів 17, 19, 20 Стратегії національної безпеки України для відновлення свого впливу в Україні російська федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед російської федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як ззовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Відсутність цілісної інформаційної політики держави, слабкість системи стратегічних комунікацій ускладнюють нейтралізацію цієї загрози.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 26.12.2002 № 374-IV «Про контррозвідувальну діяльність» (далі - Закон № 374-IV) спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2229-XII «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-XII) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Статтею 2 Закону № 2229-XII визначено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Згідно з пунктом 13 статті 24 Закону № 2229-XII Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
З огляду на матеріали справи, підставою для прийняття оскаржуваних рішень слугувало подання Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 18.07.2025 №2.01/2/1/4-2179, за інформації в якому діяльність ОСОБА_1 становить загрозу національним інтересам та безпеці України.
Так, у поданні зазначено, ОСОБА_1 є зв`язковим осіб, причетних до діяльності іноземних спецслужб та може брати безпосередню участь у проведенні розвідувальної діяльності в інтересах спецслужб іноземних держав.
Крім того, за наявною інформацією, вказаний іноземець причетний до організації постачання до Ірану товарів військового призначення в інтересах компанії, до якої Урядом Україні застосовані обмежувальні заходи (санкції) у зв`язку із її причетністю до постачання до російської федерації товарів, у тому числі військового призначення, що використовувалися у збройній агресії рф проти Україні.
На виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 у справі №320/44159/25 третьою особою надано лист Департаменту контррозвідки СБУ від 20.11.2025 №2/1/4-34504ДСК (вх.УПЗ 1399/ДСК-в від 24.11.2025) щодо підстав для відкликання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки та постійне проживання ОСОБА_1 та матеріали, що слугували підставою для прийняття вказаного подання: запит в адресу Державної служби експертного контролю України від 20.07.2024 №2/1/4-8551; відповідь Державної служби експертного контролю України від 16.08.2024 (вх.ДКР 8763 від 19.08.2024); запит в адресу Державної служби експертного контролю України від 07.08.2025 №2.01/2/1/4-2433; відповідь Державної служби експертного контролю України (вх.УРДЗК СБУ від 03.09.2025 №78050); протокол допиту свідка від 09.07.2025; протокол огляду речей, які були вилучені в ході обшуку від 23.07.2025 №2/1/4-1645; інформування на адресу Державної міграційної служби України від 19.07.2025 №2.01/2/1/4-2179.
Відповідно до листа Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 20.11.2025 №2/1/4-34504дск громадянин Республіки Іран ОСОБА_1 підозрюється у наданні сприяння іранській спецслужбі «корпус вартових ісламської революції» в організації постачання авіаційних комплектуючих з країн СНД в обхід території України.
Суд відхиляє твердження позивача, що подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну підготовлено і подано до відповідача органом, який не відноситься до суб`єктів ініціювання скасування дозволу на імміграцію в Україну, що у діях відповідача не вбачається будь-якої перевірки інформації наданої третьою особою або ж ознак його аналізу, що відповідач не запитував додаткову інформацію ні в ініціатора подання, ні в інших компетентних органів, при цьому, як зазначає позивач, викладені у поданні Департаменту контррозвідки Служби безпеки України відомості не містять належного підтвердженої та конкретної інформації, яка б дозволяла відповідачу одразу прийняти рішення, позаяк Служба безпеки України, як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.
Тож, суд не має підстав для переоцінки висновків СБУ по загрозам національної безпеки України, яка попередньо здійснена Службою безпеки України, при цьому, позивачем жодним чином не спростовано обставин, що стали підставою для підготовки вказаного подання, зокрема, що вказана інформація не стосується особи позивача, є неточною, неповною чи не відповідає дійсності тощо.
Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» достатньою правовою підставою для відкликання дозволу на імміграцію є встановлення факту вчинення іммігрантом дій, які становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку, при цьому законодавець не вимагає настання реальних негативних наслідків, а пов`язує таку підставу з наявністю потенційної загрози.
З огляду на наведені вище положення законодавства, а також враховуючи специфіку діяльності Служби безпеки України як спеціально уповноваженого органу у сфері забезпечення державної безпеки, висновується, що інформація, викладена у поданні цього органу, є належною підставою для ініціювання та прийняття відповідного рішення.
У цьому контексті подання Служби безпеки України обґрунтовано розглядається як належне джерело інформації про обставини, що можуть свідчити про наявність такої загрози, оскільки воно подане уповноваженим органом у межах наданих законом повноважень та з дотриманням вимог, встановлених відповідними нормативно-правовими актами, зокрема Порядком № 321.
При цьому суд враховує, що за змістом положень Порядку № 321 та Закону України «Про імміграцію» обов`язок органу міграційної служби щодо додаткової перевірки інформації, викладеної у поданні компетентного органу, виникає лише у разі наявності обґрунтованих сумнівів у її достовірності. Водночас матеріали справи не містять відомостей про існування у відповідача таких сумнівів, а відтак підстав для витребування додаткових доказів чи проведення окремої перевірки не було.
Ба більше, у ході судового розгляду судом встановлено, відповідно до пункту 26 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23.08.2025 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію Указом Президента України від 23.08.2025 №612/2025, до ОСОБА_1 застосовані персональні санкції: 1) позбавлення державних нагород України, інших форм відзначення; 2) блокування активів – тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; 3) обмеження торговельних операцій (повне припинення); 4) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення); 5) запобігання виведенню капіталів за межі України; 6) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; 7) припинення дії або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, припинення дії чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами; 8) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах; 9) заборона здійснення публічних та оборонних закупівель товарів, робіт і послуг у юридичних осіб – резидентів іноземної держави державної форми власності та юридичних осіб, частка статутного капіталу яких знаходиться у власності іноземної держави, а також публічних та оборонних закупівель у інших суб`єктів господарювання, що здійснюють продаж товарів, робіт, послуг походженням з іноземної держави, до якої застосовано санкції згідно з цим Законом; 10) заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона); 11) повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом (повна заборона); 12) заборона збільшення розміру статутного капіталу господарських товариств, підприємств, у яких резидент іноземної держави, іноземна держава, юридична особа, учасником якої є нерезидент або іноземна держава, володіє 10 і більше відсотками статутного капіталу або має вплив на управління юридичною особою чи її діяльність; 13) припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сфері безпеки та оборони; 14) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності; 15) припинення культурних обмінів, наукового співробітництва, освітніх та спортивних контактів, розважальних програм з іноземними державами та іноземними юридичними особами; 16) відмова в наданні та скасування віз резидентам іноземних держав, застосування інших заборон в`їзду на територію України; 17) анулювання офіційних візитів, засідань, переговорів з питань укладення договорів чи угод; 18) заборона на набуття у власність земельних ділянок; 19) відмова в наданні або скасування дозволу на імміграцію, дії посвідок на постійне чи тимчасове проживання в Україні; 20) примусове повернення або примусове видворення за межі України; 21) інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом (заборона укладання договорів та вчинення правочинів).
Щодо решти посилань позивача, зокрема, щодо тривалого проживання на території України, наявність сім`ї та дитини тощо, суд зазначає, Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі №522/5683/22, від 26 січня 2024 року у справі № 522/11225/22 неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.
Саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки, вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 р. у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 р. у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 р. у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 р. у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 р. у справі № 211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26.01.2022 р. у справі № 200/9761/20-а).
Також, суд зазначає, що оскільки на території України з 24.02.2022 триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, тому здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення - ефективного реагування держави на загрози її безпеці.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 29.05.2023 у справі № 522/5683/22.
У контексті обставин даної справи, втручання у права позивача, шляхом скасування дозволу на імміграцію в Україну та прийняття рішення про примусове повернення до країни походження, дійсно, було здійснено згідно із законом, має легітимну мету та в умовах війни з російською федерацією є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, при цьому у даному випадку публічний інтерес перевищує право позивача на повагу до приватного життя.
На підставі викладеного суд доходить висновку про правомірність спірного рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну від 05.08.2025 №202.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення від 05.08.2025 №8010130100019010 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, суд враховує таке.
Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (Закон № 3773-VI) та Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (Інструкція № 353/271/150), які визначають правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, встановлюють порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, та визначають примусового повернення і примусового видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.
Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Аналогічні норми містяться в Інструкції № 353/271/150, відповідно до п. 5 розділу 1 Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:
-дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
-дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;
-якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
-затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Відповідно до п. 6 розділу 1 Інструкції № 353/271/150, примусове повернення з підстав, передбачених п. 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.
Слід зазначити, що у частині 1 статті 31 Закону № 3773-VI наведено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні, або видані, чи передані до країн.
Зважаючи на вказане, та ураховуючи той факт, що громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , не належить до категорії осіб, на яких поширюється виключення щодо прийняття рішення про примусове повернення, є всі визначені законодавством підстави для прийняття такого рішення одночасно із прийняттям рішення про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

Підсумовуючи усе викладене вище, суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваних рішень Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України, а відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Отже, оцінивши доводи у сукупності, суд вважає вимоги громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 необґрунтованими, а тому, у задоволенні позову слід відмовити.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судові витрати підлягають відшкодуванню стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, лише при задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255, 264 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
1. У задоволенні адміністративного позову громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 відмовити повністю.
2. Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.