ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 126/621/25

провадження № 61-4077 св 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог: служба у справах дітей Бершадської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Салманова-Похила Фатіма Абдурахманівна, на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2025 року у складі судді Рудь О. Г. та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: служба у справах дітей Бершадської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Позовна заява обґрунтована тим, що він перебував з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, від яких ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась спільна дочка - ОСОБА_3 . У свідоцтві про народження дитини він зазначений батьком.
Вказував, що з народження дитини відповідачка не приймає участі у вихованні дочки, проживає за кордоном та періодично сплачує аліменти на утримання дитини, які стягуються з неї на підставі рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 04 липня 2023 року у справі № 126/897/23. Крім того, рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2024 року у справі № 126/992/23 визначено місце проживання дитини разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 та залишено дитину на його вихованні.
Вказував, що самостійно займається вихованням дитини та несе усі витрати по її утриманню, створив належні умови для її проживання, навчання та розвитку, забезпечив їй належне медичне обслуговування. 
Встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини необхідне йому для захисту прав та інтересів дитини, а також отримання відстрочки від мобілізаціївідповідно до пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дитини, а отже не довів тієї обставини, що обов`язки по вихованню та утриманню доньки він здійснює одноосібно. 
Проживання одного з батьків (матері) окремо від дитини не свідчить, що мати самоусунулась від її виховання та утримання, а проживання дитини з батьком не звільняє матір від її батьківського обов`язку.
З огляду на встановлені у цій справі обставини, відповідачка перераховує позивачу кошти для забезпечення доньки, майже щодня спілкується зі своєю донькою по телефону, цікавиться її життям та здоров`ям, дарує подарунки, що свідчить про участь матері в утриманні та вихованні своєї дитини. 
Суди не встановили факту порушення особистих прав позивача відповідачем, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23 березня 2026 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Салманова-Похила Ф. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову або направити справу на новий розгляд. 

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 182/2037/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 641/5441/18, а також не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 126/621/25, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

15 квітня 2026 року справа № 126/621/25 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Салманової-Похилої Ф. А. мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили у встановлені юридичного факту, від якого залежить реалізація суб`єктивного права позивача, при цьому суди застосували формальний підхід до оцінки фактичних сімейних відносин, звузили зміст правової категорії «самостійне виховання та утримання дитини» та фактично відмовили у ефективному судовому захисті, що суперечить положенням статей 8, 55 Конституції України, статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та принципу найкращих інтересів дитини. 
Вважає, що суди неправомірно ототожнили сплату відповідачкою аліментів та здійснення нею періодичних телефонних дзвінків дитині із вихованням та повноцінним забезпеченням інтересів дитини, обмежилися формальною оцінкою збереження батьківських прав матері, ігноруючи реальну модель виховання. 
Вказує, що суди не вправі відмовляти у встановленні юридичного факту з огляду на те, що встановлення такого факту матиме правові наслідки для реалізації іншого суб`єктивного права, у даному випадку права позивача у сфері мобілізаційного законодавства. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

15 квітня2026 року через підсистему Електронний суд представник служби у справах дітей Бершадської міської ради - Лелюк В. І. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила про необґрунтованість її доводів, просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Звертає увагу на те, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Бершадській міські раді під час розгляду питання про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 батьком ОСОБА_1 , останній повідомив комісію про існування з відповідачкою домовленості щодо сплати нею коштів у розмірі 1 000 Євро на утримання дитини щоквартально. Востаннє таку суму відповідачка надіслала у січні 2025 року, щодо інших платежів позивач плутався та не міг чітко відповісти. Також позивач підтвердив, що дитина часто спілкується з матір`ю по телефону. За вказаних обставин орган опіки та піклування не підтвердив факт самостійного виховання та утримання дитини батьком.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 8, т. 1).

Згідно з довідкою від 17 березня 2023 року № 271, виданою Устянським Старостинським округом Бершадської міської ради, малолітня ОСОБА_3 з 17 березня 2023 року зареєстрована разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 26, т. 1).

Вказаний будинок належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 306947793 (а. с. 25, т. 1).

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 04 липня 2023 року у справі № 126/897/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 14-15, т 1).

Відповідно до виписки про рух коштів по картці MONOBANK від 31 січня 2025 року клієнта ОСОБА_1 , ОСОБА_2 сплатила 07 січня 2025 року о 09 год. 55 хв. аліменти на утримання дитини в розмірі 1 000 Євро (а. с. 17, т. 1).

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2024 року у справі № 126/992/23 визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та залишено дитину на його вихованні (а. с. 18-20, т. 1).

Відповідно до актів обстеження житлових умов від 30 березня 2023 року та від 05 серпня 2024 року, умови проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , задовільні, базові потреби дитини забезпечуються (а. с. 27-28, 29, т. 1).

Згідно з довідкою Устянського ліцею Бершадської міської ради від 30 січня 2025 року № 9, вихованням і навчанням дитини ОСОБА_5 займається батько ОСОБА_1 , мати дитини проживає за кордоном та не бере участі у її вихованні. Дитина охайна, доглянута (а. с. 21, т. 1).

Малолітня дитина ОСОБА_3 за необхідністю відвідує лікаря, має належне медичне обслуговування та допомогу, що підтверджується декларацією, укладеною з лікарем-педіатром 31 січня 2025 року № 0001-НІ40-3110 та довідкою педіатра від 07 лютого 2025 року (а. с. 23, 24, т. 1).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Бершадської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Бершадської міської ради від 29 липня 2025 року № 170 щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, орган опіки та піклування не підтвердив факт самостійного виховання та утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком ОСОБА_1 (а. с. 68-70, т. 1). Зі слів ОСОБА_1 встановлено, що він щоквартально отримує від ОСОБА_2 грошові перекази на утримання дитини, ОСОБА_2 періодично телефонує дочці ОСОБА_6 на її особистий телефонний номер та спілкується з дитиною. Під час обстеження умов проживання 30 червня 2025 року працівниками служби у справах дітей було проведено бесіду з дитиною ОСОБА_6 , в ході якої з`ясовано, що дитина майже щодня спілкується з мамою, зокрема по відеозв`язку, мама цікавиться її життям, самопочуттям. На день народження дитини мати надіслала 200 Євро, за які ОСОБА_6 купили спортивний велосипед. На запитання чи хотіла б вона поїхати до мами в Німеччину, дитина відповіла, що так, але разом з батьком. Вказане свідчить про те, що дівчинка прихильна до обох батьків, однаково їх любить. Емоційний зв`язок матері з донькою присутній, мати приймає участь у вихованні та утриманні дитини. При цьому ОСОБА_2 не визнана недієздатною, не позбавлена батьківських прав, не відбуває покарання у виді позбавлення волі, не знаходиться в розшуку. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Бершадській міській раді 03 липня 2025 року заслухано батька дитини ОСОБА_1 , який вказав про домовленість з ОСОБА_2 щодо утримання їх спільної дитини. Отже, мати має можливість спілкуватися з дитиною і брати участь у її утриманні (а. с. 68-70 ,т. 1).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Салманової-Похилої Ф. А. задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, урахувавши висновок органу опіки та піклування про не підтвердження факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

У цій справі не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.

Суди попередніх інстанцій слушно звернули увагу на те, що проживання матері окремо від дитини не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, оскільки не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини і не звільняє її від батьківських обов`язків.

Більш того, із висновку органу опіки та піклування Бершадської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бершадської міської ради від 29 липня 2025 року № 170, встановлено, що ОСОБА_1 отримує перекази на утримання дитини від ОСОБА_2 щоквартально; мати підтримує зв`язок з донькою, цікавиться її життям та часто спілкується з нею, емоційний зв`язок матері з донькою присутній. За вказаних обставин орган опіки та піклування не підтвердив факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 батьком ОСОБА_1 .

Суди зауважили, що надані позивачем докази підтверджують лише обставини проживання дитини разом з батьком, однак ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дитини.

При цьому встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком впливатиме на права та законні інтереси відповідачки, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як позбавлення батьківських прав та інше.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов загалом правильного висновку у цій справі про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

В контексті доводів касаційної скарги про те, що суди не вправі відмовляти у встановленні юридичного факту з огляду на те, що встановлення такого факту матиме правові наслідки для реалізації іншого суб`єктивного права, у даному випадку права позивача у сфері мобілізаційного законодавства, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач таким чином намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби). Разом із цим, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків.

Розглядаючи по суті спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 182/2037/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 641/5441/18, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи по суті спору аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Салманова-Похила Фатіма Абдурахманівна, залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович