ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 червня 2026 року
м. Київ

справа № 522/5819/17
провадження № 61-5237св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом -  ОСОБА_1 ,
відповідачі за первісним позовом, позивачі за зустрічним позовом:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю 
«ІН-Фактор»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2019 року у складі судді Абухіна Р. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у складі колегії суддів Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та з урахуванням уточнених позовних вимог остаточно просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь грошову суму в розмірі 175 900,00 грн.

Первісний позов мотивовано тим, що між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Порто-Франко» (далі - 
ПАТ АБ «Порто-Франко») було укладено кредитний договір, на забезпечення виконання зобов`язань за яким укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, та договір поруки між ПАТ АБ Акціонерний банк «Порто-Франко» та ОСОБА_3 .

Надалі між ПАТ АБ «Порто-Франко» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс» (далі - ТОВ «Альянс Фінанс»), ТОВ «Альянс Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІН-ФАКТОР» (далі - ТОВ «ІН-ФАКТОР») укладено договори про відступлення прав вимоги шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором про забезпечення виконання зобов`язань.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року задоволено позовні вимоги ТОВ «ІН-ФАКТОР», стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором 
у загальному розмірі 296 083,03 грн.

30 грудня 2016 року ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_1 уклали договори про відступлення прав вимоги шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором про забезпечення виконання зобов`язань.

Позивач зазначав, що у зв`язку із невиконанням боржниками зобов`язань виникла заборгованість з інфляційних втрат, яку він просить стягнути з відповідачів.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «ІН-ФАКТОР», в якому просили:
- визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги
від 30 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_1 ;
- визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги
за іпотечними договорами від 30 грудня 2016 року, укладений між
ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_5 , яка діяла від імені та в інтересах 
ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. та зареєстрований у реєстрі за № 4186.

Зустрічний позов мотивований тим, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги від 30 грудня 2016 року містить ознаки факторингу та має на меті отримання додаткового доходу, оскільки до нового кредитора переходить не лише право вимоги щодо сплати суми заборгованості, а також право вимоги відсотків річних, інфляційних втрат, неустойки, штрафів. 

За таких обставин недійсність договору про відступлення права вимоги від 30 грудня 2016 року зумовлює недійсність відступлення прав вимоги 
за договором іпотеки від 30 грудня 2016 року, згідно з яким відступлено права вимоги за договором іпотеки від 15 грудня 2011 року, укладеним між 
ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_2 . 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 01 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовив.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ,
ТОВ «ІН-ФАКТОР» задовольнив.

Визнав недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги
від 30 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_1 . Визнав недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 30 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_5 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. та зареєстрований у реєстрі за № 4186.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що з укладенням договору відступлення права вимоги відбулася заміна кредитодавця з фінансової установи, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не наділена правом надавати фінансові послуги; відступлення права вимоги за кредитними договорами на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору, характерними є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала

27 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у цій справі, уточнивши вимоги якої та посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

У касаційній скарзі представник заявника посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 
2018 року у справі № 909/968/16, від 10 листопада 2020 року у справі 
№ 638/22396/14, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20.

Заявник зазначає, що первісний кредитор ПАТ «Порто-Франко» був позбавлений банківської ліцензії, перебував у процедурі ліквідації, у зв`язку з чим здійснював розпродаж своїх активів з метою розрахунку зі своїми кредиторами. Предметом договору є відступлення прав вимоги за плату, метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 серпня 2024 року у складі колегії суддів 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 04 червня 2026 року справу призначив до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 червня 2026 року визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: головуючий - Синельников Є. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє Хижняк А. В., вказують на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ АБ «Порто-Франко» укладено кредитний договір № 566/11-11. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15 грудня 2011 року укладено іпотечний договір № 4228, предметом якого є нерухоме майно: чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 85,4 кв. м, житловою площею 61,5 кв. м, згідно з яким іпотекодавцями є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15 грудня 2011 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_3 укладений договір поруки № 15-12-2011. 

05 липня 2016 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення виконання зобов`язань, у тому числі за кредитним договором від 15 грудня 2011 року 
№ 566/11-11.

23 серпня 2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» та ТОВ «ІН-ФАКТОР» укладено договір про відступлення права вимоги шляхом відступлення прав вимоги 
за кредитним договором та договорами забезпечення виконання зобов`язань, 
у тому числі за кредитним договором від 15 грудня 2011 року № 566/11-11.

08 грудня 2016 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі 
№ 522/1529/15-ц задоволено позовні вимоги ТОВ «ІН-ФАКТОР», стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 15 грудня 2011 року № 566/11-11 у загальному розмірі 
296 083,03 грн, яка складається із: 169 854,59 грн заборгованості за кредитом, 60 393,44 грн заборгованості за відсотками за період з 18 листопада 2014 року до 31 березня 2016 року, 65 835,00 грн пені за виникнення простроченої заборгованості за період із 21 квітня 2015 року до 05 березня 2016 року.

30 грудня 2016 року між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення виконання зобов`язань, у тому числі за кредитним договором від 15 грудня 2011 року № 566/11-11.

30 грудня 2016 року між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , укладено договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами, а саме за договором іпотеки від 15 грудня 2011 року.

Відповідно до пункту 1.1 договору кредитор передає новому кредитору право вимоги виконання боржником боргових зобов`язань за кредитним договором в сумі 241 700,64 грн, яка складається з 169 854,59 грн, відсотками станом на 05 липня 2016 року, 1 846,05 грн заборгованість за відсотками станом на 05 липня 2016 року, а також неустойками та штрафами, за іпотечним договором за договором поруки. Згідно із пунктом 1.2. договору новий кредитор одержує право (замість кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань та право нараховування доходів за кредитом за основним договором та всіма договірними забезпеченнями.

Уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором, 
ТОВ «ІН-ФАКТОР» отримало фінансування вартістю, яка погоджена сторонами 
у попередньому договорі відступлення вимоги від 26 грудня 2016 року, який, будучи невід`ємною частиною договору про відступлення права вимоги, до судів першої та апеляційної інстанцій не наданий, а фізична особа ОСОБА_1 у свою чергу, укладаючи спірний договір, набув право одержання прибутку у формі ціни вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги, у розмірі 241 700,64 грн, яка складається із заборгованості станом на 23 серпня 2016 року, а саме: тіла кредиту - 169 854,59 грн, процентів за користування кредитом - 71 846,05 грн, а також неустойки і штрафи та право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань та право нарахування доходів за кредитом за основним договором та всіма договорами забезпечення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення не відповідають з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Отже, за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту). 

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, провадження № 12-97гс18, пункт 106).

При цьому, якщо предметом і метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21), провадження 
№ 12-42гс22.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Водночас Велика Палата Верховного Суду погодилася з раніше викладеним 
у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження 
№ 12-1гс21) висновком про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь не тільки фінансових установ, а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.
З урахуванням наведеного відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь фізичних осіб є можливим за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 295/13441/19, провадження № 61-5839св22.

Таким чином, у судові практиці релевантною залишається позиція, що якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором (постанова Верховного Суду від 22 вересня 2025 року у справі № 303/8122/24, провадження № 61-7136св25).

Сторони договору купівлі-продажу майнових прав у процедурі ліквідації банку фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, сторонами якої можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи (постанова Верховного Суду 
від 06 лютого 2024 року у справі № 758/8186/21, провадження № 61-9436св23).

Відповідно до частини четвертої статті 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

30 січня 2015 року відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30 січня 2015 року № 67 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ АБ «Порто-Франко» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 19 «Про початок процедури ліквідації 
АБ «Порто-Франко» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АБ «Порто-Франко» призначено Красюка І. І.

Оскільки ПАТ АБ «Порто-Франко» перебувало у процедурі ліквідації, то реалізація його активів здійснювалася на відкритих торгах (аукціоні) шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання відповідно до норм Закону України від 23 лютого 2012 року 
№ 4452-IV «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У справі, яка переглядається, суди встановивши, що вперше 05 липня 2016 року 
між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення виконання зобов`язань, у тому числі за кредитним договором від 15 грудня 2011 року № 566/11-11, дійшли помилкового висновку про те, що оспорюваний договір про відступлення прав вимог від 30 грудня 2016 року укладений між товариством та фізичною особою суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки первісний кредитор (банк) відчужив активи у процедурі ліквідації, а спірний договір не є договором факторингу і стороною такого договору могла виступати будь-яка особа.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у постановах 
від 25 січня 2023 року у справі № 638/18879/18, від 08 лютого 2023 року у справі № 761/11546/21, від 10 січня 2024 року у справі № 640/15485/19, від 10 січня 
2024 року у справі № 295/13441/19, від 07 лютого 2024 року у справі № 369/12596/19, від 19 березня 2025 року у справі № 947/17168/22, згідно з якою як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи 
у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.

З огляду на викладене, враховуючи що суди першої та апеляційної інстанцій 
в повній мірі встановили обставини справи, які дають підстави для ухвалення судового рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог, однак неправильно застосували норми матеріального права, колегія суддів виснує, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ТОВ «ІН-ФАКТОР» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, визнаючи недійсними з моменту укладення договір відступлення права вимоги 
від 30 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «ІН-Фактор» та ОСОБА_1 , та договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 30 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «ІН-Фактор» та ОСОБА_5 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. та зареєстрований у реєстрі за № 4186, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки відпала підстава для звернення позивача до суду з позовом.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах та безпідставно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. 

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга, третя статті 412 ЦПК України).

Враховуючи що суди першої та апеляційної інстанцій в повній мірі встановили обставини справи, які дають підстави для ухвалення судового рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог, однак ухвалили судове рішення 
з неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ТОВ «ІН-ФАКТОР» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів фактично не розглянув, обмежившись наданням оцінки вимогам зустрічного позову, постанову апеляційного суду в частині вирішення первісного позову слід скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Враховуючи направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ІН-ФАКТОР» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог.
Постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Є. В. Синельников 	
		
Судді	О. М. Осіян 	
		
	Н. Ю. Сакара 	
		
	В. В. Сердюк 	
		
	Ю. В. Черняк