ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.04.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/387/26	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Кобецької С.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
Керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Печеніжинської селищної ради Коломийського району 
до відповідача: Комунального підприємства "Коломийський спеціалізований агролісгосп Івано-Франківської обласної ради" 
про стягнення шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в сумі 48 555,65 грн

за участю:
від прокуратури: Криклій Любомир Володимирович 

установив: Керівник Коломийської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом в інтересах держави в особі Печеніжинської селищної ради Коломийського району (далі - позивач) до Комунального підприємства "Коломийський спеціалізований агролісгосп Івано-Франківської обласної ради" (далі - відповідач) про стягнення шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в сумі 48 555,65 грн. 
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Коломийською окружною прокуратурою під час здійснення нагляду за станом досудового розслідування у формі процесуального керівництва встановлено факт заподіяння державі збитків внаслідок порушення вимог законодавства у сфері охорони, захисту та використання лісів, у сумі 48 555,65 грн.
Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а відповідач в заяві за вх.№7793/26 поданій суду 27.04.2026 року в повній мірі визнав позов та просив розглянути спір за відсутності відповідача.
Печеніжинська селищна рада Коломийського району представника в судове засідання не забезпечила, хоча про належне повідомлення судом часу та місця проведення судового засідання повідомлена належним чином, що вбачається з довідки про доставку електронного листа в її електронний кабінет. 
Судом взято до уваги ч.3 ст.185 ГПК України, згідно з якою у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого засідання.
Беручи до уваги: - приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку; - норми частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника; - те, що позивач та відповідач належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а їх явка не визнавалась судом обов`язковою; - те, що відповідач заявив клопотання про розгляд справи без його участі; - те, що у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті - спір вирішується у відсутності представників позивача та відповідача за наявними матеріалами у справі.
Розглянувши матеріали справи, вислухавши прокурора, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини вказують, що 05.12.2022 до Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області надійшли матеріали від т.в.о. директора Коломийського спеціалізованого агролісгоспу (далі – Коломийський САЛГ) про те, що 02.12.2022 працівниками лісової охорони САЛГ у кварталі 90, виділі 10 Печеніжинської технічної дільниці №2, в адміністративних межах смт Печеніжин Коломийського району Івано-Франківської області, виявлено незаконну порубку двох дерев породи «дуб червоний», унаслідок чого державі заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 48 555 грн 65 коп.
02.12.2022 старшим майстром лісу складено акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства, в якому зафіксовано факт незаконної порубки дерев та проведено розрахунок шкоди, заподіяної лісу у розмірі 48 555 грн 65 коп. Розрахунок збитків проведено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу».
За даним фактом слідчим відділом Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022091180000834 від 06.12.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України.
Крім того, 23.04.2023 призначено інженерно-екологічну експертизу, якою встановлено розмір шкоди, заподіяної незаконною порубкою лісу .Відповідно до висновку експерта за результатами проведення інженерно-екологічної експертизи від 02.10.2023 № 806/23-28, загальний розмір шкоди, завданої внаслідок незаконної рубки двох дерев породи «дуб червоний» у кварталі 90, виділі 10 Печеніжинської технічної дільниці № 2, що розташована в адміністративних межах смт Печеніжин Коломийського району Івано-Франківської області, становить 48 555 грн 65 коп.
Відповідно до рішення Івано-Франківської обласної ради від 18.10.2001 № 537-22/2001 районним спеціалізованим агролісгоспам та районним підприємствам обласного комунального підприємства «Івано-Франківськоблагроліс» із земель запасу обласної ради, які перебували у тимчасовому користуванні колишніх міжгосподарських лісгоспів, лісництв і колгоспів, передано земельні ділянки лісового фонду для ведення лісового господарства. Згідно з додатком № 1 до вказаного рішення, Коломийському спеціалізованому агролісгоспу передано у постійне користування 7404,3 га земель.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером 2623255700:02:003:0004, площею 1,1715 га, розташована в смт Печеніжин Коломийського району Івано-Франківської області, перебуває у постійному користуванні Коломийського спеціалізованого агролісгоспу ОКП «Івано-Франківськоблагроліс».
Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками документами, що підтверджують таке право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків і містять детальну характеристику лісу. Перелік таких матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту, оформлення та якості виготовлення регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів, а частина друга зазначеної Інструкції визначає порядок їх виготовлення.

Предметом спору є стягнення шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в сумі 48 555,65 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Статтею 1 Лісового кодексу України передбачено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Згідно зі статтями 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ведення лісового господарства дозволяється на землях усіх категорій з дотриманням вимог щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням. На підприємства, установи, організації всіх форм власності, які мають у користуванні чи власності ліси на землях усіх категорій, поширюються права та обов`язки постійних лісокористувачів та власників лісів відповідно до цього Кодексу та інших законів.
Як передбачено частиною 1 статті 69 Лісового кодексу України, спеціальне використання лісових ресурсів на виділеній лісовій ділянці проводиться за спеціальним дозволом - лісорубний квиток або лісовий квиток, що видається безоплатно.
За приписами п. 1 ч. 2 ст. 19 та ч. 1, 5 ст. 86, Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього кодексу. 
Приписами ст. 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Згідно з п. 5 ст. 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
З урахуванням положень ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» (далі - Закон) ліс, як природний ресурс загальнодержавного значення, підлягає державній охороні і регулюванню використання на всій території України.
Статтею 40 вказаного Закону передбачено, що використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.
У той же час, стаття 41 Закону встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому законом порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Згідно посадових інструкцій майстра лісу (п. 2.2.) та лісника (п.4), затверджених директором спеціалізованого агролісгоспу саме на них покладено обов`язок охорони ввірених територій від незаконних порубок.
Відповідно до приписів ст. ст. 68, 69 Закону порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Статтею 89 Лісового кодексу України визначено, що охорону і захист лісів на території України здійснює, зокрема, лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів.
До основних завдань державної лісової охорони, як зазначено в ст. 90 Лісового кодексу України, входить здійснення державного контролю за: держанням лісового законодавства та забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 № 761 «Про врегулювання питань щодо спеціального використання лісових ресурсів» підприємства, установи, організації і громадяни, які здійснюють спеціальне використання лісових ресурсів, зобов`язані, зокрема забезпечувати збереження підросту і не призначених для рубки дерев.
Особу, яка здійснила незаконні порубки дерев у ході досудового розслідування кримінального правопорушення не встановлено, тому збитки завдані інтересам держави мають бути відшкодовані постійним лісокористувачем – Коломийським спеціалізованим агролісгоспом.
У свою чергу, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 105 ЛК України, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.
Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів, а у даному випадку саме на Коломийський САЛГ.
Відповідно до ст. 107 ЛК України, підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Таким чином, відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено в статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи, вина завдавача шкоди, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.
Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Верховним Судом у постанові від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17 зазначено, що обов`язок забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних вирубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів, а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних порубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду.
Аналогічна позиція викладена Верховним судом у постанові від 24.01.2021 у справі № 906/366/20. Так, Верховним судом висловлено правову позицію про те, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування.
Відповідно до п. 1.1 Статуту Коломийський спеціалізований агролісгосп створений обласним комунальним агролісогосподарським підприємством «Івано-Франківськоблагроліс» наказом від 6 липня 2001 року.
Згідно п.1.2. статуту Коломийський спеціалізований агролісгосп здійснює свою діяльність на земельних ділянках лісового фонду, які надані у постійне користування Агролісгоспу, відповідно до рішення Івано-Франківської обласної ради від 18.10.2001 №537-22/2001 із земель запасу обласної ради.
У пункті 2.1. Статуту вказано, що метою діяльності підприємства є реалізація державної політики розвитку лісового господарства і раціонального використання лісових ресурсів, охорона і захист лісів на землях лісового фонду. Агролісгосп здійснює всі види спеціального використання лісових ресурсів.
Відповідно до положень п. 2.2.1. Статуту одним із предметів діяльності агролісгоспу є збереження та відтворення лісових ресурсів на землях лісового фонду. Також, до предметів діяльності, відповідно до п. 2.2.7 є охорона навколишнього середовища та збереження біорізноманітності лісів.
Згідно п. 3.13.1. Статуту агролісгосп зобов`язаний дотримуватись Лісового кодексу України та чинних у лісовому господарстві нормативних документів, рішень та наказів Засновника.
Пунктом 3.13.6. Статуту передбачено що агролісгосп зобов`язаний виконувати норми і вимоги щодо охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання і відтворення природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки.
Відповідно до п. 3.15 Статуту працівники лісової охорони агролісгоспу здійснюють охорону та захист лісу відповідно до вимог діючого законодавства на землях лісового фонду із земель запасу Івано-Франківсої обласної ради, що перебувають у постійному користуванні Агролісгоспу відповідно до рішення Івано-Франківської обласної ради від 18.10.2001 №537-22/2001.
Висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2021 №906/366/20 встановлено, що факт виявлення незаконної рубки лісу та відсутність безпосередньо у відповідача, як особи, зобов`язаної здійснювати контроль за збереженням лісів, будь-якої інформації з приводу даного факту та своєчасного його виявлення свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконне вирубування лісу. Таким самим, відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев.
Таким чином, внаслідок бездіяльності постійного лісокористувача – Коломийського САЛГ, що проявляється в незабезпеченні ефективного комплексу всіх заходів, спрямованих на збереження лісів, в незадовільному здійсненні контролю за охороною та захистом лісів, в невжитті заходів із боротьби з незаконними рубками, в порушенні лісового законодавства з боку постійного лісокористувача, що і є недотриманням ст.ст. 89, 90 ЛК України. Адже відповідач як постійний лісокористувач не виконав покладених на нього обов`язків, зокрема, із забезпечення охорони і збереження лісів на підвідомчій йому території, розташованій в межах Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, чим допустив самовільну порубку 2 дерев та спричинив матеріальну шкоду лісовому фонду України, що перебуває під охороною держави. Відтак, оскільки особу, яка здійснила незаконну порубку дерев під час досудового розслідування кримінального провадження не встановлено, постійний лісокористувач – Коломийський САЛГ має понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 909/976/17, постановах Верховного Суду у справах № 927/1096/16, № 909/1111/16, № 920/1293/16, № 917/1261/17, № 925/382/17, № 906/366/20.
Слід зазначити, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
За змістом ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана та шкодою, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Отже, підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду.
За загальним правилом застосування як договірної, так і деліктної відповідальності, що передбачено нормами ч. 2 ст. 614, ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, встановлюється презумпція вини правопорушника. Тобто, позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, а навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди 
Оскільки, відповідач як постійний лісокористувач не забезпечив охорону та збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну вирубку лісу, внаслідок чого лісовому фонду України заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 48 555,65 грн., зазначене є підставою для стягнення з Коломийського САЛГ суми заподіяної шкоди.
У даному випадку протиправна поведінка Коломийського САЛГ виразилась у протиправній бездіяльності, яка полягає у незабезпеченні відповідачем та його працівниками охорони лісових насаджень на підвідомчій території.
Неналежне виконання Відповідачем встановлених законодавством обов`язків безумовно свідчить про причинно наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що завдана навколишньому природному середовищу у вигляді порубки дерев.
Отже, у даному випадку наявні всі елементи складу цивільного правопорушення вчиненого Коломийським САЛГ, передбаченого ст. 1166 Цивільного кодексу України.
У пунктах 88 постанови від 13.05.2020 у справі № 9901/93/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з вимог частини другої статті 19, статей 63 і 86 Лісового кодексу України, з урахуванням правової позиції, викладеної в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 серпня та 19 вересня 2018 року у справах №№909/976/17, 925/382/17, лісокористувач є не потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Адже в цьому випадку вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.
Враховуючи викладене, саме постійний лісокористувач – Коломийський САЛГ має понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави внаслідок незаконної порубки дерев третіми особами.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеному законом.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначають з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовують у заяві необхідність їх захисту та зазначають орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно («Корольов проти Російської Федерації» у справі № 5447/03 від 01.04.2010, «Менчинська проти Російської Федерації» у справі 42454/02 від 15.01.2009).
Нездійснення або неналежне здійснення відповідними органами повноважень щодо захисту вказаних інтересів є підставою для представництва в суді інтересів держави відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Правову позицію щодо підстав представництва інтересів держави в суді викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, в якій зазначено, що зміст частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Пунктом 81 цієї ж постанови передбачено, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
При цьому, як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, сам факт незвернення до суду уповноваженим органом з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Подібна правова позиція висвітлювалась Великою Палатою Верховного Суду 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, Верховним Судом у справах № 911/2093/21 від 24.10.2023, № 911/3736/21 від 13.09.2023, № 907/31/21 від 12.09.2023.
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (ст. 142 Конституції України). Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси (ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України ліси є її національним багатством. Усі ліси на території України, незалежно від форми власності становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Основним завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, згідно ст. ст. 1, 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», є збереження природних ресурсів у тому числі лісів.
Право органів місцевого самоврядування щодо подання позовів про стягнення завданої довкіллю шкоди ґрунтується на приписах ст.ст. 13, 142, 145 Конституції України; ст.ст. 15, 19, 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»; ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Статтею 15 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку (ст. 145 Конституції України).
Відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 29 ч. 3 п. 7 та ст. 69-1 ч. 1 п. 4 Бюджетного кодексу України, збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних сільських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.
Захисні насадження, в межах яких виявлено незаконну порубку, розташовані в адміністративних межах Печеніжинської селищної ради, Коломийського району Івано-Франківської області, що підтверджується актом огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 02.12.2022, протоколом огляду місця події від 07.12.2022, висновком експерта за результатами проведення інженерно-екологічної експертизи від 02.10.2023 №806/23-28, іншими зібраними по справі доказами.
Крім того, згідно із п.7 ч.3 ст.29, п.4 ч.1 ст.69-1 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України у частині доходів є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності; джерелами формування спеціального фонду місцевих бюджетів є 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.
Селищні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» визначено, що повноваження сільських рад та сільських голів, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, завершуються в день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою.
Згідно із ч. 3 ст. 8 вказаного Закону об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.
Таким чином, Печеніжинська селищна рада є правонаступником, а отже розпорядником всього комунального майна, прав та обов`язків сільської ради, на території якої здійснено незаконні порубки.
Збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів на території Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, у відповідності зі ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 29 ч. 3 п. 7 та ст. 69-1 ч. 1 п. 4 Бюджетного кодексу України підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних міських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.
Враховуючи викладене, шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки деревини, завдана місцевому бюджету Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, а факт невідшкодування такої призводить до недоотримання коштів місцевим бюджетом, що порушує інтереси територіальної громади та не може залишатися без реагування органів прокуратури.
Окружною прокуратурою скеровано до селищної ради листа з метою отримання інформації щодо вжиття заходів, спрямованих на відшкодування завданої шкоди.
У відповідь на зазначений вище лист Печеніжинська селищна рада в листі №539/02-37/094 від 17.03.2026 інформувала окружну прокуратуру, що заходи представницького характеру нею не вживались.
Така усвідомлена пасивна поведінка органу місцевого самоврядування безумовно свідчить про неналежне здійснення своїх повноважень щодо захисту інтересів територіальної громади.
Згідно з ч. 2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Отже, володіючи відповідними повноваженнями та достовірно знаючи з повідомлення прокурора про факти заподіяння шкоди, Печеніжинською селищною радою при наявності відповідних повноважень не вжито заходів щодо стягнення збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок незаконної порубки дерев.
З огляду на викладене, у даному випадку наявні підстави для представництва Коломийською окружною прокуратурою інтересів держави в особі Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області у зв`язку з нездійсненням нею захисту інтересів територіальної громади у сфері охорони та захисту лісів шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Згідно з приписами п.12 ч.3 ст.2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ст.237 Господарського процесуального кодексу України суд, при ухвалені рішення, вирішує питання щодо розподілу судових витрат по справі.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 розділу I ГПК України.
Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до положень ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік", розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу з 01.01.2026 складає 3328,00 грн.
За правилами п. 2 ч. 2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання позовної заяви немайнового характеру — 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
При звернені із позовом до суду, який містить майнову вимогу на суму 48 555,65 грн, Івано-Франківською обласною прокуратурою сплачено судовий збір в сумі 2662, 40 грн , що підтверджується платіжними інструкціями та відповідає розміру встановленому законом.
За правилами, встановленими п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, частиною 1 ст. 130 ГПК України передбачено повернення позивачу 50% судового збору у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.
Відповідно до заяви за вх. №7793/26 від 27.04.2026 відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі до початку розгляду справи по суті. 
З аналізу наведеного вище, суд приходить до висновку про доцільність повернення Івано-Франківській прокуратурі з Державного бюджету 50% від сплаченого ним судового збору за подання позову. Інша частина 50% сплаченого судового збору, у урахуванням результату вирішення спору слід відшкодувати прокуратурі за рахунок відповідача.
Керуючись ст. ст. 13, 20, 73, 74, 76-78, 86, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, - 

в и р і ш и в :

позов керівника Коломийської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом в інтересах держави в особі Печеніжинської селищної ради Коломийського району до Комунального підприємства "Коломийський спеціалізований агролісгосп Івано-Франківської обласної ради" про стягнення шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в сумі 48 555,65 грн — задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства "Коломийський спеціалізований агролісгосп Івано-Франківської обласної ради" (вул. Шевченка, буд.40А, с. Воскресинці, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78213, код 31792419) на користь Печеніжинської селищної ради Коломийського району (вул. Незалежності,15, смт. Печеніжин, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78274, код 40157159) 48 555,65 грн шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього середовища.

Стягнути з Комунального підприємства "Коломийський спеціалізований агролісгосп Івано-Франківської обласної ради" (вул. Шевченка, буд.40А, с. Воскресиниці, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78213, код 31792419) на користь Івано-Франківської обласної прокуратури (вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76018; ідентифікаційний код 03530483; рахунок (ІВАN) UA668201720343120001000003924, банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, код банку отримувача - МФО 820172) 1331,20 грн судового збору. 

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повернути Івано-Франківській обласній прокуратурі (вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76018; ідентифікаційний код 03530483; рахунок (ІВАN) UA668201720343120001000003924, банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, код банку отримувача - МФО 820172) з Державного бюджету України 1331,20 грн судового збору, сплаченого на підставі платіжної інструкції № 407 від 17.03.2026. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне рішення складено 30.04.2026.

Суддя С. М. Кобецька