ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" червня 2026 р. справа № 300/3492/26
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Матуляка Я.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач в порушення вимог статті 6 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" неналежно розглянув його заяву від 14.05.2026 про надання безоплатної вторинної правової допомоги, листом від 19.05.2026 за №017/04.3.5-5/2474 повернув заяву для усунення недоліків. Позивач вказує, що відповідач в порушення вимог Закону України "Про адміністративну процедуру" не повідомив про час і дату розгляду заяви, не роз`яснив прав та не забезпечив правом надати пояснення. Тому, просить суд, скасувати рішення відповідача у формі листа від 19.05.2026 за №017/04.3.5-5/2474. Як наслідок, просить зобов`язати відповідача прийняти до розгляду заяву позивача від 14.05.2026 як таку, що відповідає вимогам, встановленим до заяви про надання безоплатної вторинної правової допомоги та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 35 000 євро
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 звільнено позивача від сплати судового збору та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
12.06.2026 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому із заявленими вимогами не погоджується у повному обсязі. Зазначає, що підставою повернення заяви позивача слугувала відсутність копії документів, що ідентифікують особу, яка потребує безоплатної вторинної правничої допомоги, що відповідає вимогам чинного законодавства. З цих підстав просив в задоволенні позову відмовити.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, зазначає таке.
ОСОБА_1 14.05.2026 звернувся до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги із заявою від 14.05.2026 про надання безоплатної вторинної правової допомоги, до якої долучив копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, тимчасового посвідчення та картки платника податків (а.с.12-14).
Листом від 19.05.2026 за №017/04.3.5-5/2474, відповідач повернув вказану заяву позивача для усунення недоліків з підстав відсутність копії документів, що ідентифікують особу, яка потребує безоплатної вторинної правничої допомоги (а.с.10,11).
Вважаючи, що відповідач протиправно повернув його заяву, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Закон України "Про безоплатну правничу допомогу" від 02.06.2011 №3460-VI (далі – Закон №3460-VI) визначає зміст права на безоплатну правничу допомогу, порядок реалізації цього права, суб`єктів, підстави та порядок надання безоплатної правничої допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правничої допомоги.
Частиною 1 статті 2 Закону №3460-VI встановлено, що цей Закон регулює правовідносини у сфері надання безоплатної правничої допомоги суб`єктам права на безоплатну первинну правничу допомогу та суб`єктам права на безоплатну вторинну правничу допомогу, що встановлені цим Законом.
Згідно з ч.1 ст.13 Закону №3460-VI безоплатна вторинна правнича допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя. 
Безоплатна вторинна правнича допомога включає такі види правничих послуг: 1) захист; 2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; 3) складення документів процесуального характеру (ч.2 ст.13 Закону №3460-VI).
За приписами пункту 14 частини 1 статті 14 Закону №3460-VI право на безоплатну вторинну правничу допомогу згідно з цим Законом та іншими законами мають внутрішньо переміщені особи - на всі види правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону №3460-VI суб`єктами надання безоплатної вторинної правничої допомоги в Україні є центри з надання безоплатної правничої допомоги та адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу.
Центри з надання безоплатної правничої допомоги забезпечують надання всіх видів правничих послуг, передбачених частиною другою статті 7 і частиною другою статті 13 цього Закону (частина 4 статті 16 Закону №3460-VI).
Частиною 1 статті 17 Закону №3460-VI встановлено, що центр з надання безоплатної вторинної правничої допомоги, серед іншого, приймає рішення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги або про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги; забезпечує складення процесуальних документів за зверненням суб`єктів права на безоплатну вторинну правничу допомогу; забезпечує здійснення представництва інтересів суб`єктів права на безоплатну вторинну правничу допомогу в судах, інших органах державної влади, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами.
Стаття 18 Закону №3460-VI визначає порядок подання звернень про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, згідно з частиною 1 якої звернення про надання одного з видів правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону, подаються особами, які досягли повноліття, або їх представниками до центру з надання безоплатної правничої допомоги в письмовій формі за місцем фактичного проживання таких осіб незалежно від реєстрації місця проживання чи місця перебування особи або за місцезнаходженням органу, що здійснює дізнання, досудове розслідування, суду, слідчого судді, що розглядають справу.
У зверненні зазначаються прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання особи, яка потребує безоплатної вторинної правничої допомоги, поштова адреса, номери засобів зв`язку, викладається суть питання, для вирішення якого особа звертається за безоплатною вторинною правничою допомогою, та зазначається її належність до категорії осіб, які мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу.
Письмове звернення підписується такою особою або її представником та подається до центру з надання безоплатної правничої допомоги особисто або надсилається поштою.
Разом із зверненням про надання безоплатної вторинної правничої допомоги подаються документи (копії документів, завірені в установленому порядку), що ідентифікують особу, яка потребує безоплатної вторинної правничої допомоги, та підтверджують її належність до однієї з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону.
Центр з надання безоплатної правничої допомоги має право отримувати інформацію про підтвердження належності особи до суб`єктів права на безоплатну вторинну правничу допомогу з відповідних державних реєстрів.
За приписами частини 2 статті 18 Закону №3460-VI звернення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, оформлене без дотримання вимог, визначених цією статтею, повертається заявникові з відповідними роз`ясненнями протягом трьох робочих днів з дня його надходження для усунення недоліків. Після усунення недоліків звернення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги може бути подано повторно. У такому разі забороняється відмовляти у прийнятті звернення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги з підстав, про які не було зазначено раніше.
З метою забезпечення належного, своєчасного та якісного надання в повному обсязі безоплатної правничої допомоги працівниками міжрегіональних центрів з надання безоплатної правничої допомоги суб`єктам права на таку допомогу, наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 11.10.2024 №102, затверджено Порядок організації та надання безоплатної правничої допомоги міжрегіональними центрами з надання безоплатної правничої допомоги (далі – Порядок №102) (чинний на момент вирішення спірних правовідносин).
Цей Порядок, зокрема, визначає механізм організації та надання міжрегіональними центрами з надання безоплатної правничої допомоги (далі – центри) безоплатної первинної правничої допомоги (далі – БППД), а також безоплатної вторинної правничої допомоги (далі - БВПД) суб`єктам права на БВПД, передбаченим пунктами 1, 2, 9 - 29 частини першої статті 14 Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".
Відповідно до пункту 6 розділу IV Порядку №102 заява про надання БВПД складається клієнтом або його представником відповідно до вимог статті 18 Закону із зазначенням виду послуги БВПД та суті правового питання.
Суть правового питання має містити лаконічний опис ситуації, що склалася у клієнта; відомості, які містять назву відповідного органу, установи, організації, дії (бездіяльність) якої є предметом звернення за БВПД; реквізити, номери справ/проваджень, процесуальний статус клієнта у справі/провадженні, назви статей Кримінального кодексу України (якщо звернення клієнта стосується його участі у кримінальному провадженні) та інші відомості, необхідні для організації та надання клієнту БВПД.
Якщо клієнт/представник клієнта не може скласти заяву про надання БВПД самостійно, працівник центру допомагає йому у складанні такої заяви. Форма заяви наведена у додатку 4 до цього Порядку. Заява про надання БВПД може містити лише одне правове питання, що потребує вирішення та один із видів правничих послуг.
Як зазначалось судом вище, ОСОБА_1 14.05.2026 звернувся до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги із заявою від 14.05.2026 про надання безоплатної вторинної правової допомоги, до якої долучив копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, тимчасового посвідчення та картки платника податків (а.с.12-14).
Листом від 19.05.2026 за №017/04.3.5-5/2474, відповідач повернув вказану заяву позивача для усунення недоліків з підстав відсутність копії документів, що ідентифікують особу, яка потребує безоплатної вторинної правничої допомоги (а.с.10,11).
Отже, судом встановлено, що до поданої заяви позивачем не долучено копії документу, що ідентифікують його особу. Зазначене підтверджується переліком долучених до заяви додатків, складених позивачем власноруч. Більше того, у позовній заяві позивача також не заперечує вказаної обставини, зазначивши, що ним подано паспорт громадянина України для огляду.
Як наслідок, подана позивачем заява не відповідала вимогам статті 18 Закону №3460-VI.
Відтак, дії відповідача щодо повернення заяви позивача на доопрацювання, відповідають вимогам частини 2 статті 18 Закону №3460-VI.
Слід зазначити, що спірні правовідносини в межах даної справи врегульовано саме положеннями Закону №3460-VI, зокрема статтею 18, а не як вважає позивач, Законом України "Про адміністративну процедуру".
Відтак, надане позивачу роз`яснення не є адміністративним актом у формі рішення.
Підсумовуючи усе вищевикладене, суд доходить висновку, що дії відповідача щодо повернення заяви позивача для доопрацювання, є правомірними.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).
Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
В рішенні "Салов проти України" (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку про те, що заявлений позов не підлягає до задоволення.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги (код ЄДРПОУ 38357766, вул. За Рудкою, 33 м. Тернопіль, 46003) про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди - відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Суддя   Матуляк Я.П.