ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/5982/26     Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 33/818/1548/26    Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року    м. Харків
Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., при секретарі Вакула Н.С., за участю прокурора Кубаха М.А., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , а також захисника Кірєєва С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Кірєєва С.В. на постанову судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 11 травня 2026 року стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, -
в с т а н о в и в:
Цією постановою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, мешканка АДРЕСА_1 ,
- визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн.
Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 665 грн. 60 коп.
Постановою встановлено, що ОСОБА_1 зобов`язана була подати декларацію за 2023 рік до 00-00 год. 01.04.2024 року шляхом заповнення відповідної форми на офіційному веб-сайті Національного агенства. Згідно з відомостями Реєстру, декларацію за 2023 рік ОСОБА_1 подала 11.05.2024 року о 13-27 год., протермінувала на 41 календарний день. Вказані дії містять ознаки адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник Кірєєв С.В. просив судову постанову скасувати, а провадження у справі закрити.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник посилався на те, що суд першої інстанції необґрунтовано та незаконно зупинив строк розгляду справи. Поряд з цим вважала, що датою виявлення правопорушення є дата повідомлення Національного агенства з питань запобігання корупції про факт неподання декларації ОСОБА_1 , тобто 15.04.2024 року, а тому, на дуку апелянта, строк притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, на час розгляду судом першої інстанції цієї справи - закінчився. Крім того в апеляційній скарзі зазначала про те, що ОСОБА_1 не мала умислу на несвоєчасну подачу декларації. Вказувала, що ОСОБА_1 мала об`єктивні поважні підстави, а саме пологи та хвороба після пологів, а тому не мала можливості вчасно подати декларацію. Враховуючи такі відомості захисник вважала, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи ОСОБА_1 та її захисника – адвоката Кірєєва С.В., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав судову постанову законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 172-6 КУпАП передбачена відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Оцінюючи доводи сторони захисту та пояснення прокурора, як представника сторони обвинувачення щодо своєчасності накладення адміністративного стягнення в межах вимог ст. 38 КУпАП, суд апеляційної інстанції, враховуючи приписи цієї статті, а також фактичні відомості цього провадження, дійшов висновку, що судом першої інстанції не порушено вимог ст. 38 КУпАП з наступних підстав.
Зокрема, належить врахувати, що законодавець пов`язує можливість накладення стягнення з дотриманням двох вимог, а саме:
1) 6 місяців з моменту виявлення адміністративного правопорушення (моментом виявлення адміністративного правопорушення є день складення протоколу про адміністративне правопорушення, а саме 17.03.2026 року., а оскаржувана постанова була ухвалена 11 травня 2026 року, тобто в межах шестимісячного строку).
При цьому належить врахувати, що відповідно до роз`яснень Верховного Суду від 09.04.2021 року за № 05/23889/21, які він надавав Національному агентству з питань запобігання корупції вбачається, що за результатами опрацювання звернення голови Національного агентства з питань запобігання корупції, Верховним Судом було здійснено моніторинг судової практики на предмет аналізу проблемних питань, в тому числі, застосування судами положень статті 38 та пункту 7 часини першої статті 247 КУпАП щодо визначення дня, з якого починається перебіг строку накладення адміністративного стягнення. Відповідно до узагальнювальних висновків Суд зазначив, що моментом виявлення правопорушення, пов`язаного з корупцією, слід вважати день складання протоколу про таке правопорушення уповноваженою посадовою особою. 
Враховуючи ці відомості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правильність врахування судом першої інстанції дня виявлення адміністративного правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 , а саме день складення стосовно неї протоколу, а тому такі твердження апелянта є необґрунтованими.
2) Також законодавець пов`язує накладення адміністративного стягнення з умовами дворічного строку з моменту вчинення адміністративного правопорушення. При цьому не можна ототожнювати терміни «вчинення правопорушення» та «момент з якого правопорушення вважається закінченим».
Враховуючи особливості юридичної конструкції складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, належить взяти до уваги те, що це правопорушення згідно з науковою та судовою практикою вважається закінченим з дня, наступного за днем, в який спливає останній визначений законом день подання декларації.
Отже, вчиненим правопорушення за ст. 172-6 КУпАП належить вважати при несвоєчасному здійсненні активних дій, пов`язаних з декларуванням доходів та майна, тобто після з`явлення такої декларації на офіційному сайті НАЗК. 
Також, неможна ототожнювати поняття правопорушення за цією кваліфікацією з тим, що умова настання цієї відповідальності за подачу у визначений законом термін, а саме несвоєчасне подання декларації. В цій справі також при обчисленні строків, передбачених ст. 38 КУпАП, належить врахувати фактичні обставини, а саме те, що суд першої інстанції зупинив строки розгляду справи, а тому цей термін не може бути врахований до строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Належить врахувати, що відповідно до положень ч.4 ст. 277 КУпАП, строк розгляду адміністративних справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, зупиняються судом у разі якщо особа, щодо якої складено протокол про таке правопорушення, умисно ухиляється від явки до суду або з поважних причин не може туди з`явитися (хвороба, перебування у відрядженні чи на лікуванні, у відпустці тощо).
З відомостей цього провадження вбачається, що 24.03.2026 року справа про адміністративне правопорушення надійшла до Шевченківського районного суду м. Харкова для розгляду та була призначена о розгляду на 31.03.2026 року.
Відповідно до відомостей доповідної записки секретаря судового засідання (арк. 77) вбачається, що 30.03.2026 року було здійснено телефонний дзвінок на номер мобільного телефона ОСОБА_1 та повідомлено їй про дату, час та місце розгляду скарги стосовно неї, а саме на 31.03.2026 року.
Натомість ОСОБА_1 повідомила, що перебуває у м. Києві разом з малолітньою дитиною та не зможе прийняти участь в судовому засіданні, від проведення відеоконференції відмовилась.
Належить врахувати, що будь-яких фактичних відомостей про те, що вона не може прийняти участь в судовому засіданні в суді першої інстанції, в тому числі, в режимі відеоконференції, матеріали справ не містять.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість ухваленої постанови про зупинення строку розгляду цієї справи.
За таких обставин, доводи сторони захисту про ймовірність не дотримання судом першої інстанції строків, передбачених ст. 38 КУпАП є необґрунтованими та такими що не відповідають дійсності.
Крім того, відповідно до відомостей, які містяться в матеріалах справи, поза розумним сумнівом вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена з посади заступника начальника відділу аналізу галузей економіки управління аналітики, прогнозування та розвитку підприємництва Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації, тобто була суб`єктом, на якого поширюється дія закону України «Про запобігання корупції».
Зокрема, відповідно до наказу Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації від 17.04.2024 року № 36-К ОСОБА_1 звільнена із займаної посади з 17 квітня 2024 року за власним бажанням.
Тобто, ОСОБА_1 повинна була подати декларацію за 2023 рік після звільнення до 01.04.2024 року шляхом заповнення відповідної форми на офіційному веб-сайті Національного агенства.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечувала того, що вона знала про свій обов`язок подати декларацію, що свідчить про існування умислу щодо несвоєчасної подачі цієї декларації.
Проте, згідно відомостей з Реєстру, декларацію за 2023 рік ОСОБА_1 подала 11.05.2024 року тобто з пропуском встановленого строку.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечувала, що вона подала декларацію за 2023 рік з пропуском встановленого строку подачі цієї декларації, що підтверджує факт вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.
Суд апеляційної інстанції ставиться критично до тверджень апелянта щодо існування поважних причин несвоєчасної подачі декларації, оскільки, відповідно довідки медичного центру ТОВ «ІСІДА клінік» ОСОБА_1 перебувала на обліку по вагітності з 23.09.2023 року. З січня 2024 року перебувала під постійним спостереженням відділення амбулаторної допомоги. 2002.2024 року відбулись пологи живої доношеної дитини. По квітень 2024 року знаходилась під спостереженням педіатрічної служби в медичному центрі. (арк. 40, 41).
З відомостей цих довідок не вбачається, що у період з 01.01.2024 року по 31.03.2024 року включно ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні, що виключило би можливість подання декларації.
Поряд з цим ОСОБА_1 вказувала, що вона проживала у м. Києві та займалася суспільною діяльністю.
Такі відомості свідчать про те, що вона не була позбавлена фактичної можливості подати декларацію, або завчасно надати пояснення до НАЗК з приводу причин пропуску строку своєчасної подачі декларації.
Поряд з цим, належить врахувати, що відповідно до вимог ст. 68 Конституції України, Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які потягли необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами апеляційної скарги не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника Кірєєва С.В. залишити без задоволення.
Постанову судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 11 травня 2026 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП залишити без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя       С.К. Шабельніков