Дата документу 19.06.2026 Справа № 335/10701/25

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 335/10701/25  Пр. № 22-ц/807/1112/26      	Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.  Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «СПЕЦІАЛІЗОВАНА МЕДИКО-САНІТАРНА ЧАСТИНА» ЕНЕРГОДАРСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 ча до КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «СПЕЦІАЛІЗОВАНА МЕДИКО-САНІТАРНА ЧАСТИНА» ЕНЕРГОДАРСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ (надалі – КНП «СМСЧ» ЕМР) про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 1-23), в якому просив: - визнати незаконним та скасувати наказ КНП «СМСЧ» ЕМР № 42-к від 29.07.2025 року, яким позивача звільнено з посади слюсаря-сантехника 3-го розряду та поновити його на роботі на займаній посаді, - стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., - судові витрати покласти на відповідача; - витребувати у КНП «СМСЧ» ЕМР копії наказів про зміну місцезнаходження та накази про зміну керівника, витребувати інформацію про підтвердження направлення ОСОБА_1 листів/повідомлень про зміну робочого місця, витребувати докази вжитих заходів щодо встановлення причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 2008 року працював в КНП «СМСЧ» ЕМР  слюсарем-сантехніком 3-го розряду служби технічного обслуговування. У березні 2022 року місто Енергодар було окуповане російськими військами, у зв`язку із чим у вересні 2022 року він виїхав на неокуповану територію та наразі проживає у місті Рівне, отримав статус внутрішньо переміщеної особи. Керівник підприємства, в якому він працював, залишився на окупованій території, на якій також залишилась і частина інших працівників. У вересні 2025 року позивач у телеграм-каналі «Срочний Енергодар» побачив оголошення про необхідність працівників відповідача зв`язатись з відділом кадрів, після чого позивач дізнався, що наказом № 42-к від 29.07.2025 року його було звільнено з роботи за ч. 8-3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з відсутністю на роботі та інформації про причини відсутності понад чотири місяці поспіль. Позивач вважав звільнення незаконним, оскільки йому не було відомо про зміну місця реєстрації підприємства та зміну робочого місця. Внаслідок нехтування трудовими правами позивача він перебував у стресовому стані, адже пропрацював на підприємстві 14 років та мав намір продовжити роботу. Через факт незаконного звільнення позивач втратив повноцінний сон, відчув приниження, був змушений витрачати кошти на правничу допомогу задля захисту своїх порушених прав. 
В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю першої інстанції Шалагінову А.В. (а.с. 26). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 34а) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) учасників справи.
26.01.2026 року відповідач КНП «СМСЧ» ЕМР до суду першої інстанції подало заяву про закриття провадження у справі у частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 42-к від 29.07.2025 року КНП «СМСЧ» ЕМР, яким ОСОБА_1 звільнено з посади слюсаря-сантехніка 3-го розряду та поновити ОСОБА_1 на роботі в КНП «СМСЧ» ЕМР на займаній посаді, у зв`язку з відсутністю предмету спору, відмовити у задоволенні решти позовних вимог (а.с. 77-81).
В обґрунтування своєї вищезазначеної заяви в частині закриття провадження у цій справі в частині відповідач КНП «СМСЧ» ЕМР зазначало, що ним прийняті організаційно-розпорядчі рішення, які оформлені наказами від 21.01.2026 року №№ 03, 03-к, 04-к, якими внесені зміни до наказу про звільнення позивача, поновлено його на посаді, визначено робоче місце позивачу та призупинено дію трудового договору з 22.01.2026 до моменту усунення обставин, що унеможливлюють виконання сторонами трудових відносин.

Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя  від 16 лютого 2026 року (а.с. 147) заяву КНП «СМСЧ» ЕМР про закриття провадження у справі в частині позовних вимог задоволено, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до КНП «СМСЧ» ЕМР в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Вказана ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку учасниками цієї справи не оскаржувалась, набрала законної сили та є чинною. 

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2026 року  (а.с. 147а-149) позов позивача у цій справі задоволено частково.
Стягнуто з КНП «СМСЧ» ЕМР (ЄДРПОУ 42594137) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію моральної шкоди розміром 2000,00 грн., судові витрати на оплату судового збору розміром 242,24 грн., витрати на професійну правничу допомогу розміром 5866,67 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови у задоволенні позовних вимог погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач КНП «СМСЧ» ЕМР у своїй апеляційній скарзі (а.с.153-163) просило рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Трофимову Д.А. (а.с.169). Ухвалою апеляційного суду (а.с.170) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 20.04.2026 року (а.с.178). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 21.04.2026 року (а.с. 179), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання. Оскільки, відповідно до ст. 274 ч. 1 п. 2 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин. Також, відповідно до ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції ЗУ від 19.06.2024 року № 3831-ІХ, якій набрав чинності з 19.07.2024 року, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (розрахунок: 3328,00 грн. * 30 = 99840,00 грн., у цій справі ціна позову 10000,00 грн., крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Сторона позивача (довідка про доставку електронного документу – копії ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі представникові позивача 25.04.2026 року - а.с. 185) не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі у встановлений апеляційним судом строк та взагалі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч.3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. 
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача КНП «СМСЧ» ЕМР підлягає залишенню без задоволення у цій справі з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст.ст. 4, 76-80, 141, 142, 247, 263-266, 268, 273, 277, 352, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що за відомостями трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , 26.06.2008 його прийнято на роботу до Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 1» на посаду слюсаря-сантехника енергетичного відділу 3 розряду за строковим трудовим договором.
05.08.2008 ОСОБА_1 переведено слюсарем-сантехніком енергетичного відділу 3 розряду на невизначений строк.
22.09.2011 відбулось перейменування Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 1» на Державний заклад «Спеціалізована медико-санітарна частина № 1» Міністерства охорони здоров`я України.
01.07.2012 позивача переведено на посаду слюсаря-сантехніка 3 розряду служби технічного обслуговування.
16.08.2019 Державний заклад «Спеціалізована медико-санітарна частина № 1» Міністерства охорони здоров`я України реорганізований шляхом приєднання до КНП «СМСЧ» ЕМР (а.с. 7).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.
Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за № 380/43786, затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Згідно з розділом ІІ цього Переліку, місто Енергодар є тимчасово окупованим з 04.03.2022.
24.10.2022 позивача ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу Управлінням державних соціальних програм Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради, що підтверджується довідкою від 24.10.2022 № 5612-5002262807 (а.с. 6). 
26.02.2024 розпорядженням Енергодарського міського голови № 1-кп ОСОБА_3 звільнено з посади директора КНП «СМСЧ» ЕМР та розпорядженням Енергодарського міського голови № 2-кп від 05.03.2024 на посаду виконувача обов`язків директора було призначено ОСОБА_4 .
У квітні 2024 року юридична адреса КНП «СМСЧ» ЕМР змінена на адресу, яка знаходиться на підконтрольній території України, а саме: АДРЕСА_1 .
Наказом в.о. директора КНП «СМСЧ» ЕМР від 29.07.2025 № 42-к позивача ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку з відсутністю на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль, за п. 8-3 ст. 36 КЗпП (а.с. 4).
Витяг з вказаного наказу надіслано позивачу листом від 08.09.2025 № 38 (а.с. 5).
20.10.2025 року представником позивача направлено до суду першої інстанції позов у даній справі (а.с. 25).
Наказом в.о. директора КНП «СМСЧ» ЕМР від 21.01.2026 року № 03-к «Про внесення змін до наказу № 42-к від 29.07.2025 «Про звільнення» та поновлення на роботі ОСОБА_5 » внесено зміни до наказу № 42-к від 29.07.2025 «Про звільнення», а саме видалено підпункт 1.1 « ОСОБА_1 , слюсаря-сантехніка 3 розряду служби технічного обслуговування звільнити. Компенсація 0 (нуль) днів щорічної відпустки за період роботи з 06.03.2024 по 28.07.2025». Цим же наказом поновлено ОСОБА_1 на посаді слюсаря-сантехніка 3 розряду служби технічного обслуговування з 29.07.2025 року (а.с. 84).
Водночас, згідно з витягом з наказу від 21.01.2026 №04-к «Про призупинення дії трудового договору», призупинено ОСОБА_1 , слюсарю-сантехніку 3 розряду служби технічного обслуговування, дію трудового договору з 22.01.2026 до моменту усунення обставин, що унеможливлюють виконання сторонами трудових відносин (а.с. 35).
Отже, поновлення порушеного права ОСОБА_1 відповідачем відбулось після початку розгляду даної цивільної справи, внаслідок чого ухвалою суду першої інстанції від 16.02.2026 провадження у цій справі закрито в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі в зв`язку з відсутністю предмета спору у цій частині (а.с. 147).
Предметом спору у справі залишились позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінив у 10000,00 грн. 
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 
Судом першої інстанції правильно було встановлено, що з позовної заяви позивача у цій справі вбачається, що моральна шкода, заподіяна позивачу внаслідок дій відповідача, полягала в тому, що він перебував у стресовому стані, адже пропрацював на підприємстві 14 років та мав намір продовжити роботу. Через факт незаконного звільнення позивач втратив повноцінний сон, відчув приниження, був змушений витрачати кошти на правничу допомогу задля захисту своїх порушених прав.
З доводами позивача суд першої інстанції правильно погодився частково, оскільки дійсно позивач тривалий час пропрацював на підприємстві відповідача, і його звільнення фактично відбулось без його належного попередження. Водночас, визначаючи тривалість моральних страждань позивача через необхідність докладення додаткових зусиль для поновлення його порушеного права, суд першої інстанції виходив з того, що фактично період порушення тривав з моменту його звільнення 29.07.2025 до моменту поновлення на роботі наказом від 21.01.2026. Окрім того, суд першої інстанції також правильно враховував, що до позовної заяви позивачем не долучено доказів його звернення за медичною або психологічною допомогою з метою подолання наслідків стресу, втрати сну та інших негативних наслідків для здоров`я.
З урахуванням викладеного, засад розумності та справедливості, глибини душевних страждань, переживань позивача, з врахуванням негативних наслідків морального характеру, яких зазнав позивач внаслідок незаконного звільнення, суд першої інстанції правильно вважав можливим визначити розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачеві відповідачем, в сумі 2000,00 грн.
Надаючи оцінку аргументам представника відповідача, за яких він заперечує проти вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі, суд першої інстанції вважав необґрунтованим посилання представника на положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки у наказі про звільнення позивача з роботи не зазначено посилань на цей Закон як на підставу припинення трудових відносин із працівником, як і не зазначено обставин, які згідно із вказаним Законом є підставою для обмеження його права на працю. Суд першої інстанції правильно вважав, що саме по собі звільнення позивача з підприємства і необхідність у зв`язку із цим звернення до суду з метою відновлення його порушених прав спричинило позивачу психологічний дискомфорт і зміну у його звичному житті, що є моральними стражданнями, за які він вправі одержати розумну компенсацію.
Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача про відшкодування моральної шкоди у цій справі підлягають частковому задоволенню на суму 2000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача КНП «СМСЧ» ЕМР є такими, що фактично дублюють доводи його заперечень проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування сторони відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідач та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів суду першої інстанції в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування останнього у цій справі в частині його задовлення. 
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача КНП «СМСЧ» ЕМР не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. 
Також, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж його зміни. 
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «СПЕЦІАЛІЗОВАНА МЕДИКО-САНІТАРНА ЧАСТИНА» ЕНЕРГОДАРСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова апеляційним судом складена 19.06.2026 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Онищенко Е.А.	Трофимова Д.А.