ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4450/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Жигалкіна І.П. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом 	Фізичної особи-підприємця Кисилевича Ігоря Богдановича, м. Львів 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛАЄНС», м. Харків 	
про 	стягнення 427 129,98 грн 	
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Кисилевич Ігор Богданович (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області 11 грудня 2025 року з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛАЄНС» (надалі - Відповідач) заборгованості у сумі 427 129,98 грн, а також судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 5 125,56 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за Договором № 3023710854-А_08/05/23 про інформаційно-технологічну взаємодію, затверджений Додатковою Угодою від 15 грудня 2023 року про викладення Агентського договору № 3023710854-А_08/05/23 від 08.05.2023 в новій редакції в частині виплати винагороди за Актом наданих послуг за звітний період 01.04.2024 - 30.04.2024.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.12.2025 прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/4450/25, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Згідно з абз.1 ч.6 ст.6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Частиною 11 статті 242 ГПК України передбачено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Позивач - Фізична особа-підприємець Кисилевич Ігор Богданович, не належить до осіб, які в силу ст. 6 ГПК України зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Судом встановлено, що Позивач станом на момент звернення до суду із зазначеним позовом та на день прийняття цього рішення електронний кабінет не зареєстрував.
Відтак, для надання можливості Позивачу скористатися своїми процесуальними правами, суд, з використанням установи поштового зв`язку АТ "Укрпошта", направив на адресу Позивача ухвалу суду про відкриття провадження по справі № 922/4450/25 від 16.12.2025 рекомендованим листом з повідомленням про вручення за трек-номером R067061544124. Зазначена ухвала повернулась до суду з довідкою поштового відділення, де зазначена причина повернення поштового відправлення - "адресат відсутній".
Відповідно до пункту 4, 5 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до частини 7 статті 242 ГПК України, якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.
Судом встановлено, що представник Позивача та Відповідач мають зареєстровані електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі. Відтак, для надання можливості сторонам реалізувати власні процесуальні права, останні були повідомлені в порядку приписів ч. 5, 7 ст. 6 ГПК України шляхом направлення ухвали суду від 16.12.2025 в електронній формі до Електронного кабінету із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи.
Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Отже представник Позивача та Відповідач отримали ухвалу суду від 16.12.2025 про відкриття провадження у справі № 922/4450/25 - 16.12.2025 о 19:30 та о 19:34 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного листа в матеріалах справи.
Згідно з абз. 2 ч. 6 цієї статті, якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, таке рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Відтак, датою вручення представнику Позивача та Відповідачу ухвали суду від 16.12.2025 про відкриття провадження у справі № 922/4450/25 є 17.12.2025, оскільки документ було надіслано після 17:00, а тому Відповідач мав право подати відзив на позовну заяву не пізніше 01.01.2026 (включно).
Однак, Відповідач своє право на подання відзиву не реалізував, відзив на позов не надав.

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.
Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).
Отже, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи та здійснив всі необхідні дії з метою належного їх повідомлення про розгляд справи; Відповідач мав достатньо часу підготувати заперечення на позовну заяву і визнається таким, що був належним чином повідомлений про розгляд даної справи (згідно частини 6 статті 242 ГПК України).

Згідно з ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з тим, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Проте, Господарський суд Харківської області продовжує здійснювати правосуддя.
Згідно з ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.
При цьому, відповідно до Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
Наказом Голови Верховного Суду від 04.03.2022 також визначено, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.
Отже, виходячи з нормативних актів, які були прийняті, режим роботи кожного конкретного суду визначається окремо, з урахуванням ситуації, що склалась у регіоні, суд у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів, оперативно приймає рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ при цьому уникаючи надмірного формалізму.
Також, суд звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.
Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, постійні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів міста Харкова та Харківської області (керованими боєприпасами, КАБ, С-300 та інш., що може повністю покривати місто Харків, будь-який район, навіть населені пункти Харківської області), відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів росії (майже знищено всі основні енергетичні об`єкти, які живлять місто), пошкодження будівлі, де розміщений суд, а отже призвело до певних перебоїв у роботі, таким чином суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи встановленого ст. 248 ГПК України, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.
В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Суд зазначає, що ним були здійснені заходи щодо належного повідомлення всіх учасників процесу стосовно розгляду справи та надання до суду відповідних доказів, заперечень (за наявності), щодо вказівки на незгоду з будь-якою із обставин викладених у вимогах сторони процесу.
Крім цього, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.
Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Розгляд справи відбувається у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні за указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Таким чином, вбачається, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Крім того, суд звертає увагу, що в свою чергу Відповідач своїм правом наданим відповідно до ст. 251, ст. 252 ГПК України не скористався, відзив на позов не надав, з клопотанням про розгляд справи в порядку загального позовного провадження до суду не звертався.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Згідно з ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.
Як свідчать матеріали справи, між Сторонами склалися правовідносини на підставі укладених договорів з відповідними змінами і доповненнями впродовж періоду співпраці. На момент виникнення спірних правовідносин між Сторонами був укладений Договір № 3023710854-А_08/05/23 про інформаційно-технологічну взаємодію, затверджений Додатковою Угодою від 15 грудня 2023 року про викладення Агентського договору № 3023710854-А_08/05/23 від 08.05.2023 року в новій редакції (далі – Договір) шляхом підписання через online-систему електронного документообігу «ВЧАСНО».
За змістом Договору, Позивач виступає як Адміністратор, а Відповідач як Фінансова Компанія.
Предмет Договору визначений у п. 2.1. і передбачає: «В порядку і на умовах, визначених цим Договором, Адміністратор зобов`язується забезпечувати, в тому числі з використанням Веб-сайту, інформаційну й технологічну взаємодію між Фінансовою Компанією, Отримувачами, які бажають скористатися послугами Фінансової Компанії з обробки Розпоряджень Платників на Переказ коштів (приймання коштів з використанням ПК МПС «Visa» та/або «Mastercard», НПС «Простір» на користь Отримувачів за участю Банку-Еквайра), та Платниками, які бажають здійснити Переказ коштів на користь Отримувачів для оплати Товарів/Послуг, а Фінансова Компанія зобов`язується приймати та оплачувати надані Адміністратором послуги.».
Порядок приймання наданих послуг встановлений розділом 4 Договору, яким визначено, що:
- По завершенню звітного періоду (місяця), але не пізніше 5 (п`ятого) числа місяця, наступного за звітним, Адміністратор формує Акт наданих послуг за формою, наведеною у Додатку № 2 до цього Договору, підписує його і передає на підписання Фінансовій Компанії в порядку, визначеному цим Договором (п. 4.1. Договору);
- У разі, якщо протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання Акта Фінансова Компанія підпише Акт наданих послуг або не підпише Акт в порядку, визначеному цим Договором, і не надасть вмотивовану письмову відмову від підписання такого Акта, вважається, що Фінансова Компанія прийняла послуги Адміністратора за звітний період без заперечень і зауважень - Акт вважається узгодженим з дати його підписання або з дати останнього дня визначеного цим пунктом строку (п. 4.2. Договору);
- Сторони дійшли згоди про те, що Акти наданих послуг за цим Договором складаються у формі електронного документа та підписуються кваліфікованими електронними підписами Сторін. Складання, підписання й надсилання Актів наданих послуг здійснюється з використанням online-системи електронного документообігу «ВЧАСНО» (https://vchasno.ua) (п. 4.3. Договору).
Пунктами 5.2.1. - 5.2.2. Договору визначено, що Адміністратор має право вимагати своєчасної виплати винагороди за надані Адміністратором послуги та вимагати від Фінансової Компанії належного виконання зобов`язань (обов`язків) за цим Договором.
Відповідно до пунктів 5.3.4. – 5.3.5. Договору, Фінансова Компанія зобов`язується своєчасно виплачувати Адміністратору винагороду та належним чином виконувати інші зобов`язання (обов`язки), передбачені цим Договором та чинним законодавством України.
Згідно п. 6.1. Договору, за надані Адміністратором послуги за цим Договором Фінансова Компанія виплачує Адміністратору винагороду, загальний розмір якої за звітний місяць визначається як сума розмірів винагороди за кожною Операцією, щодо якої від Банку-Еквайра надійшла відповідь про успішність Авторизації та кошти за якою перераховані на користь Отримувачів у звітному місяці, за вирахуванням сум неакцептованих, неналежних, помилкових та інших Операцій, грошові кошти за якими повернуті Платникам (реверси, chargeback) у звітному місяці.
Відповідно до п. 6.4. Договору, остаточний розмір винагороди Адміністратора за звітний місяць фіксується в Акті наданих послуг як різниця між сумою розмірів винагороди Адміністратора, зазначених в інформації (даних), надісланих Адміністратором відповідно до підпункту 3.3.5. цього Договору, за звітний місяць, і сумою неакцептованих, неналежних, помилкових та інших Операцій, грошові кошти за якими повернуті Платникам (реверси, chargeback) у звітному місяці.
Пунктом 6.5. Договору Сторони визначили, що підставою для виплати Фінансовою Компанією винагороди Адміністратору за звітний місяць є Акт наданих послуг, узгоджений Сторонами відповідно до пункту 4.2. цього Договору.
Згідно п. 6.6. Договору, винагорода за надання послуг за цим Договором за звітний місяць підлягає сплаті протягом 2 (двох) робочих днів з моменту підписання (узгодження в інший спосіб) Акта наданих послуг.
Пунктами 6.7. – 6.8. Договору визначено, що винагорода виплачується у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок Адміністратора, зазначений в цьому Договорі. Ненадання Адміністратором Фінансовій Компанії підписаного Акта та/або неузгодження Сторонами Акта наданих послуг є підставою для невиплати Фінансовою Компанією на користь Адміністратора суми винагороди за звітний місяць.
Сторони узгодили порядок електронного документообігу розділом 7 Договору.
Відповідно до п 9.1. – 9.2. Договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань (обов`язків) за цим Договором Сторони несуть відповідальність відповідно до положень цього Договору та чинного законодавства України. При невиконанні або неналежному виконанні своїх зобов`язань (обов`язків) за цим Договором однією зі Сторін, інша Сторона має право вимагати від винної Сторони виконання прийнятих на себе зобов`язань (обов`язків), а також відшкодування заподіяних їй збитків.
Пунктами 11.1. та 11.2. Договору передбачено, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін (за наявності) і діє протягом одного року. За умови, що за 30 календарних днів до закінчення терміну дії Договору жодна із Сторін письмово не заявить про його припинення, цей Договір буде вважатися пролонгованим на кожний наступний річний термін.
Позивач зазначає, що в силу технічних аспектів співпраці через систему Фінансової Компанії, остаточна інформація про кількість переказів за посередництвом Позивача, що були здійснені протягом звітного періоду, знаходиться у Відповідача. Тому в розрахунках між Сторонами склалася практика, при якій Відповідач (Фінансова компанія), самостійно надсилав розрахунок за кожен період та акт наданих послуг, сформований системою Фінансової Компанії, на електронну пошту Позивача, та за відсутності заперечень щодо суми здійснював оплату винагороди.
Це відповідало умовам Договору, відповідно до п. 7.2. якого визначено, що якщо інше не передбачено цим Договором, обмін електронними документами здійснюється з використанням адрес електронної пошти Сторін, зазначених в цьому Договорі чи додатково повідомлених Сторонами, та/або через АПК, та/або через online-систему електронного документообігу «ВЧАСНО» (https://vchasno.ua). 
Протягом всього часу відносин (щонайменше один рік) – Сторони належно виконували свої зобов`язання
Останній Акт за період 01.04.2024 - 30.04.2024 на суму 427 129,98 грн Позивач отримав від Відповідача на свою емейл адресу 07 травня 2024 року.
12 червня 2024 року Позивач надіслав повідомлення Відповідачу про те, що оплата винагроди за період 01.04.2024 - 30.04.2024 на суму 427 129,98 грн згідно Акту не була отримана на дійсні реквізити.
В цей же день Відповідач надіслав відповідь про те, що виплата буде здійснена впродовж червня.
Зазначені факти засвідчуються Протоколом огляду електронної пошти ОСОБА_1 через яку велася комунікація між Позивачем та Відповідачем.
Позивач стверджує, що протягом червня 2024 року (до 30 червня 2024 року) оплата так і не була здійснена Відповідачем. Подальші спроби досудового врегулювання були проігноровані Відповідачем та станом на момент подання позову, винагорода за звітній період 01.04.2024 р. - 30.04.2024 р так і не була отримана Позивачем.
У наступних звітних періодах послуги за Договором не надавались, оскільки 29 квітня 2024 року, відповідно до прес-релізу Національного банку України (URL: https://bank.gov.ua/ua/news/all/natsionalniy-bank-skasuvav-reyestratsiyu-uchastitov-fk-elayens-u-platijnih-sistemah), Національний банк України скасував реєстрацію ТОВ “ФК “ЕЛАЄНС” як непрямого учасника міжнародних платіжних систем Visa та MasterCard.
Позивач, на виконання п. 4.1. та п. 7.1. Договору, 27 березня 2025 року додатково відправив Відповідачу підписаний КЕП/ЕЦП Акт наданих послуг звітній період 01.04.2024 р. - 30.04.2024 р. в online-системі електронного документообігу “ВЧАСНО”. Однак, Відповідач не підписав отриманого Акту, та не надав заперечень щодо прийняття послуг.
Позивач зазначає, що оскільки п`ятиденний строк, передбачений п. 4.2. Договору для надання вмотивованої письмової відмови від підписання Акта наданих послуг минув, та Відповідач такої відмови не надав у жодній формі, Акт є належно прийнятим без жодних заперечень і зауважень, а надані послуги прийняті Фінансово. компанією в повному обсязі. Таким чином, у Відповідача виник обов`язок відповідно до п. 6.6. Договору виплатити винагороду за надання послуг за Договором за звітний місяць протягом 2 (двох) робочих днів з дати фактичного узгодження Акту, який він не виконав, в результаті чого виникло грошове зобов`язання перед Позивачем.
Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛАЄНС» суму у розмірі 427 129,98 грн згідно Акту за період 01.04.2024 - 30.04.2024 Фізичній особі-підприємцю Кисилевичу Ігорю Богдановичу не сплатило, що і стало підставою для звернення останнього 11.12.2025 до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення коштів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (чинного на момент спірних правовідносин, надалі - ГК України) передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно із ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У відповідності ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Судом встановлено, що правовідносини між Сторонами виникли на підставі Договору № 3023710854-А_08/05/23 про інформаційно-технологічну взаємодію, затверджений Додатковою Угодою від 15 грудня 2023 року про викладення Агентського договору № 3023710854-А_08/05/23 від 08.05.2023 року в новій редакції (далі – Договір) шляхом підписання через online-систему електронного документообігу «ВЧАСНО».
За своєю правовою природою Договір укладений між Сторонами, містить ознаки як договору про надання послуг, так і агентського договору.
Згідно ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Частиною 1 ст. 295 ГК України, комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб`єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб`єкта, якого він представляє.
Агентські відносини виникають у разі: надання суб`єктом господарювання на підставі договору повноважень комерційному агентові на вчинення відповідних дій; схвалення суб`єктом господарювання, якого представляє комерційний агент, угоди, укладеної в інтересах цього суб`єкта агентом без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження (ст. 296 ГК України).
За агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов`язується надати послуги другій стороні (суб`єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб`єкта і за його рахунок (ч. 1 ст. 297 ГК України).
Відповідно до ч.1, 2 ст.297 ГК України, за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов`язується надати послуги другій стороні (суб`єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб`єкта і за його рахунок. Агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов`язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами.
Статтею 301 ГК України встановлено, що відповідно до агентського договору комерційний агент одержує агентську винагороду за посередницькі операції, що здійснені ним в інтересах суб`єкта, якого він представляє, у розмірі, передбаченому договором. Агентська винагорода виплачується комерційному агенту після оплати третьою особою за угодою, укладеною з його посередництвом, якщо інше не передбачено договором сторін. Сторони можуть передбачити в договорі, що комерційному агенту сплачується додаткова винагорода у разі, якщо він бере на себе зобов`язання гарантувати виконання угоди, укладеної ним в інтересах суб`єкта, якого він представляє. Суб`єкт, якого представляє комерційний агент, розраховує винагороду, на яку має право комерційний агент, відповідно до розмірів і строків, передбачених договором сторін. Комерційний агент має право вимагати для розрахунку бухгалтерський витяг щодо всіх угод, за які йому належить агентська винагорода. Умови виплати винагороди комерційному агенту за угоди, укладені після закінчення договірних відносин, а також інші умови, що стосуються розрахунків сторін, визначаються договором.
Згідно ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Позивач зазначає, що Відповідачем було недоплачено суму винагороди у розмірі 427 129,98 грн за Актом за період 01.04.2024 - 30.04.2024, який Позивач отримав від Відповідача на свою емейл адресу 07 травня 2024 року.
12 червня 2024 року Позивач надіслав повідомлення Відповідачу про те, що оплата винагроди за період 01.04.2024 - 30.04.2024 на суму 427 129,98 грн згідно Акту не була отримана на дійсні реквізити.
В цей же день Відповідач надіслав відповідь про те, що виплата буде здійснена впродовж червня.

На виконання п. 4.1. та п. 7.1. Договору, Позивачем 27 березня 2025 року додатково відправлено Відповідачу підписаний КЕП/ЕЦП Акт наданих послуг звітній період 01.04.2024 р. - 30.04.2024 р. в online-системі електронного документообігу “ВЧАСНО”. Однак, Відповідач не підписав отриманого Акту, та не надав заперечень щодо прийняття послуг.
Оскільки п`ятиденний строк, передбачений п. 4.2. Договору для надання вмотивованої письмової відмови від підписання Акта наданих послуг минув, та Відповідач такої відмови не надав у жодній формі, Акт є належно прийнятим без жодних заперечень і зауважень, а надані послуги прийняті Фінансово. компанією в повному обсязі.
Таким чином, у Відповідача виник обов`язок відповідно до п. 6.6. Договору виплатити винагороду за надання послуг за Договором за звітний місяць протягом 2 (двох) робочих днів з дати фактичного узгодження Акту, який він не виконав, в результаті чого виникло грошове зобов`язання перед Позивачем.
Отже, Відповідач підтвердив намір сплатити винагороду Позивачу у розмірі 427 129,98 грн згідно Акту за період 01.04.2024 - 30.04.2024, який був сформований самим Відповідачем без заперечень та зауважень.
Враховуючи умови Договору, норми чинного законодавста та обставини справи, суд вважає, що у Відповідача наявне зобов`язання виплатити винагороду Позивачу відповідно до умов Договору, Акту наданих послуг від 30 квітня 2024 року надісланого 27 березня 2025 року та вимог законодавства України, що підтверджується:
- фактичними діями Відповідача 07 травня 2024 року та 12 червня 2024 із визнанням боргу перед Позивачем через електронну пошту (підтверджується Протоколом огляду електронної пошти);
- непідписання належно отриманого Акта наданих послуг, який Позивач надіслав Відповідачу 27 березня 2025 року через систему “Вчасно”;
- відсутністю вмотивованої письмової відмови від підписання такого Акта наданих послуг з боку Відповідача, а також будь-яких інших зауважень;
- нездійсненням вчасної виплати протягом дводенного строку після дати узгодження Акту наданих послуг відповідно до Договору та відсутністю доказів виплати винагороди Відповідачем на момент звернення Позивача до суду із позовом та ухвалення рішення по справі;
- належне повідомлення Відповідача про розгляд справи, водночас, відсутність в матеріалах справи заперечень з боку Відповідача щодо позовних вимог.
Отже, факт наявності боргу у Відповідача перед Позивачем у сумі 427 129,98 грн належним чином доведений, документально підтверджений та Відповідачем не спростований.
Згідно ч.ч. 1, 7 ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків, сплата неустойки.
Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За умовами статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Комерційний агент несе відповідальність у повному обсязі за шкоду, заподіяну суб`єкту, якого він представляє, внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків, якщо інше не передбачено агентським договором (ч. 1 ст. 303 ГК України).
Згідно ч. 3 ст. 303 ГК України, у разі порушення агентського договору суб`єктом, якого представляє комерційний агент, останній має право на одержання винагороди у розмірах, передбачених агентським договором, а також на відшкодування збитків, понесених ним внаслідок невиконання або неналежного виконання договору другою стороною.
За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення неперерахованих коштів, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.
Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.
На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".
Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.
Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.
Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).
Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).
Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.
У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).
Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи те, що Позивачем подано достатньо об`єктивних, допустимих та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а отже обставини, на які посилається Позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і Відповідачем жодним чином не спростовані, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат.
Згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати Позивача зі сплати судового збору покладаються на Відповідача в розмірі 5125,56 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 14, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -  

ВИРІШИВ:

Позов задоволити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛАЄНС» (код ЄДРПОУ: 38905834, адреса: 61037, Харківська обл., місто Харків, пр. Героїв Харкова, будинок 199Б) на користь Фізичної особи-підприємця Кисилевич Ігор Богданович (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) заборгованість у сумі 427 129,98 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5125,56 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "05" травня 2026 р. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/. 

Суддя		І.П. Жигалкін