__________ _ ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ____ ____
Справа №521/21224/25
Пр. №2-др/521/80/26

ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року       м. Одеса

 
Хаджибейський районний суд м. Одеси в складі: 
 
головуючого судді – Сегеди О.М.,
 
при секретарі – Жулего М.І.,

 
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Одесі заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

встановив:
В провадженні Хаджибейського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, (справа №521/21224/25).
Рішенням суду від 16 квітня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я – задоволено частково. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я – залишено без задоволення.
20 квітня 2026 від відповідача ОСОБА_1 , до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення згідно якого просила суд стягнути з позивачів на її користь понесені витрати на надання правової допомоги в розмірі 25000,00 гривень.
В обґрунтування поданої заяви зазначила, що відповідно до договору про надання правової допомоги від 24 грудня 2025 року, № 24-12/2025, укладеного між адвокатом Земляковим О. А. та клієнтом ОСОБА_1 , гонорар адвоката при наданні правової допомоги щодо представництва інтересів клієнта у суді першої інстанції у справі № 521/21224/25 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, встановлюється у фіксованому розмірі та складає 25 000 грн. На виконання умов договору ОСОБА_1 сплатила адвокату гонорар у розмірі 25000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № MMA5-XH3E-9T12- C46C від 25 грудня 2025 року.
Тому, у зв`язку із розглядом справи, ОСОБА_1 понесла витрати у розмірі 25 000 грн., які силу норм ст. 137, 141 ЦПК України мають бути розподілені між сторонами.
21 квітня 2026 року від представника позивачів діючого на підставі ордеру від 04 грудня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення на заяву відповідача про стягнення понесених судових витрат в обгрунтування яких зазначив, що з заяви відповідача не вбачається жодних поважних причин, з яких договір від 24 грудня 2025 року, платіжна інструкція від 25 грудня 2025 року та інші документи не могли бути подані до закінчення судових дебатів. Навпаки, із самої заяви випливає, що всі документи, на які посилається заявник, були оформлені ще у грудні 2025 року, тобто задовго до ухвалення рішення 16 квітня 2026 року та до судового засідання 01 квітня 2026 року, на яке посилається представник відповідача.
Вказував, що відповідач не довів неможливості подання відповідних доказів раніше, а отже не довів наявності передбачених статтею 246 ЦПК України підстав для вирішення питання про його витрати після ухвалення рішення.
Крім того, вказував, що саме по собі посилання представника відповідача на те, що ним нібито була зроблена відповідна заява у засіданні 01 квітня 2026 року, не є належним доказом дотримання вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України. До заяви не додано ані витягу з журналу судового засідання, ані посилання на технічний запис судового засідання, ані будь-якого іншого процесуального документа, що підтверджував би факт заявлення такого клопотання до закінчення судових дебатів.
Зазначив, що рішенням суду від 16 квітня 2026 року уже вирішено питання про судові витрати у справі, зокрема стягнуто на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу та судовий збір. Отже, заява відповідача не може бути задоволена шляхом формального арифметичного посилання на певний відсоток задоволених вимог без належного правового обґрунтування та без індивідуалізації розподілу витрат щодо кожного позивача.
З урахуванням вищевикладених обставин просив суд відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі в повному обсязі.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. 
Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Хаджибейського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільно-процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Судом встановлено, що В провадженні Хаджибейського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, (справа №521/21224/25).
Рішенням суду від 16 квітня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я – задоволено частково. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я – залишено без задоволення.
Так, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21), від 08 листопада 2023 року у справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23).
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22).
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами, разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Розмір витрат відповідача ОСОБА_1 пов`язаних з наданням йї правничої допомоги у суді першої інстанції у зв`язку з розглядом справи №521/21224/25, підтверджується:
-договором про надання правової допомоги від 24 грудня 2025 року;
-описом робіт (наданих послуг) адвокатом Земляковим О.А. у справі №521/21224/25;
-платіжною інструкцією від 12 грудня 2025 року про сплату послуг адвоката.
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до п.п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Досліджуючи критерії співмірності витрат на правничу допомогу, суд також враховує, що дана справа є справою незначної складності.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Разом з тим, у разі недотримання вимог співмірності, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
На підставі викладеного, враховуючи конкретні обставини цієї справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, суд вважає, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 15000,00 грн. тому, подана заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню та з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь відповідача витрати на правову допомогу, понесені останньою у зв`язку з розглядом справи, у розмірі 15000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 133, 141, 260, 261, 264, 270 ЦПК України, суд 

ухвалив:
Заяву  ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я – задовольнити частково.
Ухвалити додаткове рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, яким доповнити резолютивну частину рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2026 року наступним абзацом:
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, РНОКПП НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , понесені витрати на правову допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Додаткове рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Повний текст судового рішення складено 30 квітня 2026 року.

Суддя     О.М. Сегеда