ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, ІНФОРМАЦІЯ_1 , майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4314/25	

ІНФОРМАЦІЯ_2 у складі:
судді ОСОБА_1 
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	ІНФОРМАЦІЯ_3  ( АДРЕСА_1 ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні прокурора - ІНФОРМАЦІЯ_4  ( АДРЕСА_2 ) 	
до 	1. ІНФОРМАЦІЯ_5  ( АДРЕСА_3 ), 2. ІНФОРМАЦІЯ_6  ( АДРЕСА_4 ), 3. Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_7 " ( АДРЕСА_5 ) 	
про 	визнання недійсним договору та повернення майна 	
за участю представників:
прокурора - ОСОБА_3 , службове посвідчення №081737 від 11.08.2025,
відповідача 1 - не з`явився,
відповідача 2 - не з`явився,
відповідача 3 - ОСОБА_4 , ордер серії АХ №1295315 від 30.01.2026,
третьої особи - не з`явився, 

ВСТАНОВИВ:

Київська окружна прокуратура міста Харкова Харківської області з вернулась до ІНФОРМАЦІЯ_8 із позовом до відповідачів: 1. ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідача, 2. ІНФОРМАЦІЯ_6 , 3. Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_7 ", в якому просить суд:
- визнати поважною причину пропуску строку на звернення до суду та поновити його;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.01.2014 № 5090-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрований в реєстрі за №191;
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) повернути ІНФОРМАЦІЯ_9 в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 175929863101 – нежитлові приміщення підвалу № 1, 2, 3 загальною площею 61,7 кв.м в житловому будинку літ. «А-» за адресою: АДРЕСА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_10 - прийняти у власність зазначені приміщення.
Також до стягнення заявлені судові витрати за сплати судового збору.
Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 08.12.2025 у справі № 922/4314/25 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 06.01.2026 о 10:40.
25.12.2025 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні прокурора - ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшли пояснення (вх. №30313), які досліджено та приєднано до матеріалів справи.
Протокольною ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 06.01.2026 у справі № 922/4314/25 відкладено підготовче засідання на 27.01.2026 о 10:20.
22.01.2026 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. №1881) разом з клопотанням про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву. Разом з відзивом відповідачем 1 подано клопотання про витребування доказів.
27.01.2026 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від прокурора надійшли заперечення на клопотання про витребування доказів (вх. №2155), які досліджено та приєднано до матеріалів справи.
27.01.2026 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від прокурора надійшла відповідь на відзив (вх. №2161), яку досліджено та приєднано до матеріалів справи.
Протокольною ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 27.01.2026 у справі № 922/4314/25 поновлено строк відповідачу 1 на подання відзиву на позовну заяву та приєднано відзив (вх. №1881 від 22.01.26) до матеріалів справи, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 08.03.2026 та в судовому засіданні оголошено перерву до 10.02.2026 об 11:40.
30.01.2026 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від відповідача 3 надійшла заява про ознайомлення з матеріалами в електронному вигляді (вх. №2527), яку досліджено та приєднано до матеріалів справи.
06.02.2026 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від відповідача 3 надійшов відзив на позовну заяву (вх. №3103). Також у тексті відзиву на позовну заяву відповідач 3 викликав клопотання про поновлення строку на його подання.
09.02.2026 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від відповідача 3 надійшла заява про застосування строків позовної давності (вх. №3234).
10.02.2026 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від прокурора надійшли заперечення (вх. №3321) в яких просить суд залишити без розгляду відзив відповідача - ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » на позовну заяву прокурора у справі № 922/4314/25, які досліджено та приєднано до матеріалів справи.
Протокольною ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 10.02.2026 у справі № 922/4314/25 клопотання відповідача-3 про поновлення ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_7 " пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву задоволено, відповідний строк поновлено та приєднано відзив на позовну заяву (вх. № 3103 від 06.02.2026) до матеріалів справи; у задоволенні клопотання відповідача-1 про витребування доказів (вх. № 1881 від 22.01.2026) відмовлено; усне клопотання прокурора про відкладення розгляду справи задоволено та відкладено підготовче засідання на 03.03.2026 на 11:00.
12.02.2026 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від прокурора надійшла відповідь на відзив відповідача 3 (вх. №3528), яку досліджено та приєднано до матеріалів справи.
23.02.2026 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від прокурора надійшли заперечення на заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_7 » про застосування наслідків спливу строків позовної давності (вх. №4425), які досліджено та приєднано до матеріалів справи.
Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 03.03.2026 у справі № 922/4314/25 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.03.2026 на 10:00.
Протокольною ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 24.03.2026 у справі № 922/4314/25 в судовому засіданні оголошено перерву до 14.04.2026 до 10:40.
Прокурор у судове засідання 14.04.2026 з`явився, поданий позов підтримав повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд позов задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.01.2014 № 5090-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_6 та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_7 », посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрований в реєстрі за №191 та зобов`язати ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » повернути ІНФОРМАЦІЯ_9 в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 175929863101 – нежитлові приміщення підвалу № 1, 2, 3 загальною площею 61,7 кв.м в житловому будинку літ. «А-» за адресою: АДРЕСА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_10 - прийняти у власність зазначені приміщення.
Відповідач 1 у судове засідання 14.04.2026 не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного листа, а саме: "Ухвала-повідомлення" від 24.03.26 до електронного кабінету відповідача 1 підсистеми "Електронний суд" єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС).
Відповідач 2 у судове засідання 14.04.2026 не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного листа, а саме: "Ухвала-повідомлення" від 24.03.26 до електронного кабінету відповідача 2 підсистеми "Електронний суд" єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС).
Відповідач 3 у судове засідання 14.04.2026 з`явився, проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача у судове засідання 14.04.2026 не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного листа, а саме: "Ухвала-повідомлення" від 24.03.26 до електронного кабінету третьої особи підсистеми "Електронний суд" єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС). 
Відповідно до ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Одним із принципів господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Отже, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, заслухавши присутніх у судовому засіданні представників сторін, судом встановлено наступне.
Щодо підстав представництва інтересів держави в суді прокурором.
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.
Статтею 23 Закону України “Про прокуратуру” визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Надмірна формалізація “інтересів держави” може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі № 806/1000/17).
Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.
“Не здійснення захисту” виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
“Здійснення захисту неналежним чином” виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є належною.
“Неналежність” захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.20219 у справі № 587/430/16-ц).
Згідно із ст. 327 ЦК України та ч. 5 ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст. 7 Конституції України гарантує місцеве самоврядування.
Згідно з ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (ч.1); організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом (ч.2).
Отже, Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування. Наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/ функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Повноваження прокуратури, у тому числі щодо представництва інтересів держави в суді, встановлені Основним Законом України, не можуть бути передані законом будь-яким іншим державним органам.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про прокуратуру" функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами; делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Аналогічна позиція висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 05.06.2019 у справі № 3-234/2018.
Чинним законодавством не допускається збіг в одній особі позивача і відповідача (правова позиція ВС України, наведена в ухвалі від 02.03.2011 у справі № 6-58303- св10).
З урахуванням того, що ІНФОРМАЦІЯ_11 представляє інтереси ІНФОРМАЦІЯ_12 , однак у даному випадку вона є відповідачем у справі, оскільки саме вона, на переконання прокурора, вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і ІНФОРМАЦІЯ_13 , прокурор самостійно подає цей позов.
Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд (постанова від 15.01.2020 по справі № 698/119/18).
Процедура, передбачена абз. 3 і 4 ч. 4 ст. 23 Закону застосовується лише до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (п. 70 постанови ІНФОРМАЦІЯ_14 від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, п. 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20).
Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 виснувала, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище постанові дійшла висновку, що якщо прокурор вважає, що порушення інтересів держави полягає у незаконній зміні категорії земель за цільовим призначенням, то вимога про визнання незаконним та скасування Рішення ІНФОРМАЦІЯ_15 від 17.11.2016 (у частині зміни цільового призначення земельної ділянки) є належною та ефективною, оскільки вказаним рішенням фактично органом місцевого самоврядування неправомірно визначено статус земельної ділянки, а як наслідок і її подальше відчуження. Прокурор може звертатися з позовом про визнання незаконним і скасування такого рішення.
У даній справі, прокурором заявлені вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлових приміщень та про зобов`язання повернути об`єкт нерухомого майна.
Так, на переконання прокурора, оскільки своїм рішенням міською радою неправомірно визначено долю спірного майна, тобто за відсутності на те правових підстав, про що достеменно знали продавець, так і покупець, постановлено рішення про його викуп без проведення аукціону, що прямо суперечило нормам чинного на той час законодавства, прокурор може звертатися з позовом про визнання незаконним і скасування такого рішення. Прокурор стверджує не про неналежне виконання ІНФОРМАЦІЯ_5 своїх обов`язків із захисту інтересів держави, а про порушення саме цим органом інтересів держави, вказаний орган місцевого самоврядування не може бути позивачем, в особі якого прокурор мав би звернутись до суду за захистом інтересів держави, отже, у даному разі у прокурора відсутній обов`язок щодо повідомлення міськради.
Таким чином, прокурор правомірно звернувся до суду, в якості самостійного позивача для захисту порушених інтересів держави.
Так, із матеріалів справи убачається, що Київською окружною прокуратурою міста Харкова встановлено, що Шевченківською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42023222060000064 від 22.03.2023 за ч. 2 ст. 364 КК України.
Під час досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23 в ІНФОРМАЦІЯ_5 отримано тимчасовий доступ до низки приватизаційних справ, у тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська (рішенням 23 сесії ІНФОРМАЦІЯ_5 8 скликання від 26.01.2024 № 536/24 вулицю Пушкінську перейменовано на АДРЕСА_6 .
Листом від 03.07.2024 Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова повідомила ІНФОРМАЦІЯ_16 , що під час приватизації низки об`єктів комунального майна ІНФОРМАЦІЯ_17 та ІНФОРМАЦІЯ_18 не дотримані вимоги законодавства щодо приватизації в частині необхідності продажу нерухомого майна на аукціоні. Орендарі, в свою чергу, не мали законних підстав на приватизацію комунального майна шляхом викупу, оскільки не здійснили жодних невід`ємних поліпшень цього майна. Одночасно, направлено копію приватизаційної справи за адресою: АДРЕСА_6 для вирішення питання про вжиття відповідних заходів представницького характеру на захист інтересів держави, передбачених ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Вивченням зазначеної приватизаційної справи встановлено, що 26.10.2012 між ІНФОРМАЦІЯ_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1946.
На підставі вказаного договору в строкове платне користування ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” передано нежитлове підвальні приміщення № 1-:-3 загальною площею 61,7 кв.м в житловому будинку літ. “А-6” за адресою: АДРЕСА_6 (далі - Майно), що належали до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, строком до 26.09.2015.
У пункті 3.1. вказаного договору оренди зазначено, що вартість об`єкту оренди на підставі висновку про вартість Майна складає 112 400 грн без ПДВ станом на 28.08.2012.
Відповідно до п. 4.7.-4.8. Договору, Орендар зобов`язаний змінювати стан орендованого Майна виключено за письмовою згодою Орендодавця. Здійснювати поточний ремонт за письмовою згодою Орендодавця. За свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою Орендодавця при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством. Здійснювати реконструкцію орендованого Майна за письмовою згодою Орендодавця за свій рахунок за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з ІНФОРМАЦІЯ_19 до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством. Після проведення перепланування або реконструкції, згідно встановленого порядку, що потягло за собою зміну конструктивних елементів приміщення (будівлі), замовити за свій рахунок в КП “ ІНФОРМАЦІЯ_20 ” технічний паспорт на це приміщення (будівлю) і не пізніше 3-х місяців після закінчення ремонтних робіт надати його орендодавцю з метою внесення змін до договору оренди.
Орендар звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_21 з листом від 10.09.2013 про надання дозволу на приватизацію орендованого Майна (вх. № 13603 від 12.09.2013).
При цьому до вказаного листа не було долучено жодних документів, які б надавали право на приватизацію.
Рішенням 27 сесії ІНФОРМАЦІЯ_5 6 скликання від 20.11.2013 № 1329/13 “Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова” вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком).
Пунктом 10 вказаного додатку передбачено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу Орендарем - ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” підлягає нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку літ. “А-6” за адресою: АДРЕСА_6 .
ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” 28.11.2013 до ІНФОРМАЦІЯ_21 подано заяву про приватизацію орендованого Майна (вх. № 18368 від 29.11.2013).
Також, 29.11.2013 ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” звернулося до ІНФОРМАЦІЯ_13 з листом (вх. № 18370 від 29.11.2013), у якому просить оцінку для приватизації вказаного майна доручити суб`єкту оціночної діяльності - ІНФОРМАЦІЯ_22 .
На підставі заяви ІНФОРМАЦІЯ_23 наказом від 29.11.2013 № 2372 доручено Харківській , як суб`єкту оціночної діяльності, провести оцінку Майна, з метою визначення вартості об`єкту для приватизації шляхом викупу.
Суб`єктом оціночної діяльності - ІНФОРМАЦІЯ_24 складено звіт про оцінку, відповідно до якого вартість Майна станом на 30.11.2013 склала 80 200 грн, без ПДВ, тобто на 32 200 менше, ніж оренда.
Вивченням вказаного звіту встановлено, що будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаних нежитлових приміщеннях, в тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні.
У подальшому, 24.01.2014 між ІНФОРМАЦІЯ_6 та ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” укладено договір купівлі-продажу № 5090-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрований в реєстрі за № 191, на підставі якого шляхом викупу за 96 240 грн, з ПДВ, до ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” перейшло все Майно, яке було орендовано на підставі договору оренди, а саме: нежитлові приміщення підвалу № 1, 2, 3 загальною площею 61,7 кв.м. в житловому будинку літ. “А-6” за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер 175929863101). Акт прийому-передачі складений 11.02.2014. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (ДРРП) спірне майно зареєстроване 06.03.2014.
Згідно актуальної довідки з ДРРП, власником спірного майна на цей час є ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ”.
Враховуючи вищевикладене, на переконання прокурора, ІНФОРМАЦІЯ_17 при прийнятті рішення № 1329/13 від 20.11.2013 “Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова” щодо надання дозволу на проведення приватизації спірного майна шляхом викупу прийняте з порушення встановленої законодавством процедури, є незаконним, порушує інтереси держави, тому договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підлягає визнанню недійсним, а об`єкт нерухомого майна підлягає поверненню ІНФОРМАЦІЯ_25 . 
Відповідач 1 - ІНФОРМАЦІЯ_11 проти позову заперечила повністю, на обґрунтування своїх заперечень, у відзиві на позовну заяву зазначила, зокрема про те, що положення Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” та Порядку викупу об`єкта, затвердженого Наказом ІНФОРМАЦІЯ_26 від 02.04.2012 № 439, не встановлюють жодних обмежень щодо застосування законодавчих актів при проведенні приватизації об`єктів нерухомого майна шляхом викупу. Також, відповідачем 1 у відзиві зазначено про те, що чинне законодавство України не передбачало заборони щодо переважного права орендаря на придбання комунального майна, а отже на такі правовідносини поширюється дія норм, закріплених у ч. 1 ст. 289 ГК України та ч. 2 ст. 777 ЦК України. На переконання відповідача1, ІНФОРМАЦІЯ_17 та ІНФОРМАЦІЯ_6 повністю дотримано спосіб та порядок проведення процедури приватизації спірних нежитлових приміщень. У відзиві відповідачем 1 також зазначено щодо неефективних (неналежних) способів захисту порушеного права, а також зазначено про те, що встановивши, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння територіальної громади в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на неї зареєстроване за ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” (відповідач 3), можливо дійти висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірного нерухомого майна у контексті зазначених обставин справи не спрямований на ефективне відновлення права територіальної громади на спірне майно, отже оскільки прокурор прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади, то єдиною належною (зокрема ефективною) позовною вимогою є вимога про витребування спірного нерухомого майна на користь територіальної громади (яка і є фактичним позивачем у цій справі). Щодо строку позовної давності, відповідачем 1 у відзиві зазначено про те, що під час прийняття рішення 27 сесії ІНФОРМАЦІЯ_5 6 скликання від 20.11.2013 № 1329/13 “Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова” участь в засіданні міської ради брали представники органів прокуратури.
Крім цього, прокурор вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав при прийнятті відповідного рішення безпосередньо в день пленарного засідання сесії ІНФОРМАЦІЯ_5 20.11.2013 або ж після оприлюднення цього рішення та прокурор не був позбавлений можливості отримати і вивчити необхідну для подання позову інформацію з використанням наданих законом повноважень. Також, у відзиві відповідач 1 зазначив про те, що прокуратура не була позбавлена можливості з використанням повноважень, передбачених Законами України “Про прокуратуру” (в редакціях як 1991 року, так і 2014 року), своєчасно отримати і вивчити необхідну для подання позову інформацію та звернутися з таким позовом до суду та з матеріалів справи не вбачається обґрунтування тих причин, які вплинули на можливість прокурора протягом значного періоду часу дізнатися про підстави для прийняття та зміст відповідного рішення, за наявності для цього відповідних повноважень. Прокурор не навів обставин, за яких він не міг раніше довідатися про вказані ним порушення, прокуратура мала змогу отримати необхідну для подання позову у цій справі № 922/4314/25 інформацію (що міститься у відповідній приватизаційній справі) шляхом отримання тимчасового доступу в тому числі і до неї на підставі тієї ж ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_27 від 06.02.2019 у справі № 639/687/19 або навіть раніше на протязі всього часу проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017221080000002 від 04.01.2017, відтак, на переконання міськради, у органів прокуратури починаючи з прийняття та опублікування відповідного рішення міської ради, здійснення правочину щодо купівлі-продажу відповідного об`єкта, а також під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017221080000002 від 04.01.2017 були усі правові підстави та можливості з`ясувати всі необхідні обставини та звернутися до суду з відповідним позовом, що розглядається зараз у справі № 922/4314/25. Разом з тим, прокурор лише у грудні 2025 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_8 з відповідною позовною заявою у цій справі № 922/4314/25, тобто з суттєвим пропуском строку загальної позовної давності (майже через 12 років з дня укладання оскаржуваного договору купівлі-продажу), отже, відповідачем 1 у відзиві зазначено, що строк позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.01.2014 № 5090-В-С, укладеного між ІНФОРМАЦІЯ_6 та ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ”, становив три місяці, а тому прокурором вищезазначений строк спеціальної позовної давності для звернення до суду суттєво пропущений.
Враховуючи те, що в даному випадку позовна заява подана більше ніж через три роки з дати ухвалення рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 20.11.2013 № 1329/13, а також беручи до уваги визнання прокурором пропуску строку позовної давності, є законні підстави вважати факт пропуску позовної давності по відношенню до позовних вимог встановленим, а строк відповідно пропущеним, у зв`язку з чим, ІНФОРМАЦІЯ_11 заявляє про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності і просить суд відмовити в задоволенні позову прокурора у справі № 922/4314/25 з вищенаведених підстав.
Також, відповідач 2 під час розгляду справи проти позову заперечив повністю, на обґрунтування своїх заперечень, у своєму відзиві, зазначив зокрема про те, що Станом на сьогодні жодним судовим рішенням, у тому числі у межах даної справи, не встановлено недобросовісність набуття ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » права власності на спірне майно. Твердження Позивача щодо недобросовісності Відповідача, викладене у його письмових заявах, є виключно його суб`єктивною процесуальною позицією, яка не підтверджена належними та допустимими доказами і не встановлена судом. ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » є власником спірного майна, який набув право власності у повній відповідності до вимог законодавства України, чинного на момент виникнення та реалізації відповідних правовідносин. Відповідно до пункту 5.6 Договору оренди №1946 від 26.10.2012р., укладеного між ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » та ІНФОРМАЦІЯ_6 , орендар, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, переданого в оренду, має переважне право на його викуп перед іншими особами. Також, відповідачем 3 зазначено про те, що жодних порушень порядку прийняття рішення органом місцевого самоврядування допущено не було, а саме рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 є чинним та не скасованим у встановленому законом порядку. З огляду на викладене, на переконання відповідача 3, всі сторони договору купівлі-продажу діяли з дотриманням вимог законодавства України, чинного на той момент. Орган місцевого самоврядування реалізував свої повноваження у межах, у спосіб та з дотриманням порядку, передбачених законом, а ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » належним чином і добросовісно виконував умови договору оренди, а в подальшому — договору купівлі-продажу, що унеможливлює визнання відповідних правовідносин такими, що суперечать закону. У цій справі недобросовісність ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » не встановлена жодним судовим рішенням і не доведена прокурором. Натомість обраний спосіб захисту та час звернення з позовом свідчать про непропорційне втручання у право приватної власності, яке фактично зводиться до спроби позбавлення майна без належного обґрунтування суспільної необхідності та без дотримання справедливого балансу. За таких умов, на переконання відповідача 3, позов прокурора не відповідає стандартам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, порушує принцип юридичної визначеності, підриває довіру до стабільності майнових відносин та негативно впливає на інвестиційну привабливість правового середовища, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні. Відповідачем 3 подано також заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.
У рішенні 27 сесії ІНФОРМАЦІЯ_5 6 скликання від 20.11.2013 № 1329/13 зазначено, що його прийнято на підставі законів України “Про приватизацію державного майна”, “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії ІНФОРМАЦІЯ_5 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11 (далі - Програма).
Відповідно до п. 5.4 вказаної програми продаж об`єктів групи А здійснюється відповідно до Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” та цієї Програми шляхом викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом.
Орендар має переважне право на викуп орендованого майна, якщо ним за згодою орендодавця здійснені за рахунок власних коштів поліпшення, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менше 25 відсотків залишкової вартості майна (будинки, споруди, приміщення) (п.5.7).
Відповідно до ч. 2 ст. 345 ЦК України та ч. 1 ст. 25 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Приватизація об`єкта оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства.
Згідно зі ст. 1 Закону України “Про приватизацію державного майна”, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація проводиться з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України “Про приватизацію державного майна”, відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.
Згідно з ч. 6 ст. 29 Закону України “Про приватизацію державного майна”, порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5-1 Закону України “Про приватизацію державного майна”, з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано.
У відповідності з ч. 2 ст. 5-1 Закону України “Про приватизацію державного майна”, об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.
Частиною 2 статті 16-2 Закону України “Про приватизацію державного майна” передбачено, що викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”.
Згідно зі ст. 3 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс).
Статтею 4 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” передбачено, що продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності є, відповідно, органи приватизації, створені місцевими Радами.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації.
Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які: встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 9 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.
Також, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 11 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами.
Порядок викупу об`єкта встановлюється ІНФОРМАЦІЯ_26 .
У відповідності до абз. 1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Надання згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень здійснюється в порядку, визначеному ІНФОРМАЦІЯ_26 або місцевою радою.
Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону, орендар, який виконав умови, передбачені частиною другою цієї статті, має право на приватизацію об`єкта шляхом викупу.
Як зазначалось вище, порядок викупу встановлений ФДМУ. На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженим ФДМУ від 02.04.2012 № 439.
Відповідно до п.п. 3.3., 7.15. Порядку, у разі коли на участь в аукціоні з продажу об`єкта надійшла заява від одного покупця, зазначений об`єкт може бути проданий безпосередньо такому покупцеві із забезпеченням ним умов приватизації об`єкта за запропонованою ним ціною, але не нижче початкової ціни продажу.
У разі, коли на конкурс з продажу об`єкта надійшла заява від одного покупця, такий об`єкт може бути проданий безпосередньо такому покупцеві за запропонованою ним ціною, але не нижче початкової ціни продажу із забезпеченням ним умов приватизації об`єкта.
Відповідно до п. 8.1. Порядку, викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.
Згідно з п. 8.2. Порядку, ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, установлюється на підставі результатів його оцінки.
Як зазначено вище оцінка майна, яке підлягає приватизації проводиться відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою КМУ №1891 від 10.12.2003.
Відповідно до п. 50 Методики (в редакції від 06.09.2016), вимоги цього розділу поширюються на випадки проведення оцінки об`єктів у матеріальній формі з метою їх приватизації (окреме індивідуально визначене майно, об`єкти незавершеного будівництва, включаючи законсервовані об`єкти, об`єкти соціально-культурного призначення) як об`єктів малої приватизації, застави та інші способи відчуження відповідно до законодавства.
Згідно з п. 70 Методики, для визначення вартості об`єктів нерухомості, що приватизуються відповідно до Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, у тому числі разом із земельними ділянками, на яких розташовані такі об`єкти, застосовується незалежна оцінка, яка проводиться відповідно до національних стандартів оцінки з урахуванням вимог цієї Методики та Методики оцінки земельних ділянок.
Відповідно до п. 71 Методики, вибір виду вартості об`єктів малої приватизації регулюється вимогами національних стандартів оцінки з урахуванням особливостей, визначених цією Методикою. При цьому враховуються способи їх продажу, строк корисного використання таких об`єктів, належність їх до спеціалізованого або неспеціалізованого майна. У разі викупу об`єктів малої приватизації може визначатися їх ринкова вартість або спеціальна вартість залежно від наявності передумов їх застосування, визначених Національним стандартом №1.
Згідно з абз. 6 п. 73 Методики, порядок оцінки орендованого нерухомого майна (майна, що надавалося у концесію), що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди (концесії), під час приватизації, встановлюється ІНФОРМАЦІЯ_28 . Порядком також визначається процедура ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря (концесіонера).
Зазначений порядок встановлений ІНФОРМАЦІЯ_29 , а саме Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затверджений наказом ФДМУ від 27.02.2004 № 377.
Відповідно до п. 1.1. Порядку, цей Порядок установлює вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), що містить невід`ємні поліпшення (далі - орендоване нерухоме майно), під час приватизації способами, визначеними законодавством, а також процедур ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря.
Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.
Відповідно до п. 2.1. Порядку, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна (далі - ідентифікація поліпшень) є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. 
Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.
Відповідно до п. 2.2. Порядку, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:
- договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти;
- погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо;
- аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи;
- довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень;
- інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.
Відповідно до системного аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_11 дійсно має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме ІНФОРМАЦІЯ_13 , має право укласти відповідний договір купівлі-продажу.
При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
У даному разі, із обставин справи убачається, що ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” дозвіл на проведення невід`ємних поліпшення не отримувало та жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна в оренді не здійснило.
Так, у звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.
Крім того, з матеріалів справи убачається, що ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” до органу приватизації, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_30 , не подано документи, передбачені п. 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації.
Отже, вищенаведені обставини свідчать про те, що ІНФОРМАЦІЯ_11 незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем.
Тобто відповідне рішення міської ради є незаконним, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства підлягає визнанню недійсним.
Близька за змістом правова позиція викладена у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності ІНФОРМАЦІЯ_31 від 29.05.2025 у справі № 922/3727/19 та об`єднаної палати ІНФОРМАЦІЯ_31 від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.
Відповідно до приписів ст. 317, ст. 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
За приписами ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Правовий статус суб`єктів права різних форм власності ґрунтується на єдиних конституційних принципах. Разом із тим правовий статус кожного з них має особливості, що і характеризують того чи іншого суб`єкта права власності як такого.
Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності як у тому, що є загальним для них, так і в його особливостях відповідно до законів, дія яких на них поширюється.
Підставам виникнення та припинення права власності присвячені гл.гл. 24, 25 ЦК України.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.
При цьому, за загальним правилом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).
Усі підстави виникнення права власності можна поділити на первісні і похідні способи. В основу цього поділу може бути покладений критерій волі (коли визначальне значення має воля на виникнення права власності, її відсутність) та критерій правонаступництва (коли значення має наявність або відсутність правонаступництва при виникненні права власності).
Первісними вважаються такі способи набуття права власності, при яких право власності на річ виникає вперше або незалежно від волі попереднього власника.
Похідні способи характеризуються тим, що право власності переходить від однієї особи до іншої (правонаступництво) та виникає внаслідок взаємного волевиявлення цих осіб.
При цьому, таке волевиявлення виникає спочатку у однієї сторони (ініціатора) та адресується іншій, яка, у свою чергу, може виразити власне волевиявлення.
До похідних способів набуття права власності належать договори, спрямовані на передачу майна у власність, перехід майна в порядку спадкування, приватизація державного і комунального майна (ст. 345 ЦК України).
Отже, при приватизації державного і комунального майна волевиявлення наявне як у покупця, так і у продавця такого майна.
Воля та волевиявлення орендаря формується з чіткого розуміння меж його цивільних прав на комунальне майно та відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди.
У свою чергу, таке волевиявлення виражається в юридично значущій дії - поданні заяви про приватизацію шляхом викупу.
Крім того, подання цієї заяви є ініціативними діями особи щодо початку спрощеної процедури приватизації для органу місцевого самоврядування порівняно з проведенням аукціону.
Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Так, визначеною ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності спірних правочинів є недодержання в момент їх вчинення вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, а саме: невідповідність змісту договорів вимогам ч. 2 ст. 345 ЦК України, якою передбачено, що приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом, який в даному випадку, як зазначено вище, порушено.
Таким чином, оскільки у даному разі, за висновками суду, вказаним спірним рішенням міською радою неправомірно визначено долю спірного майна, тобто за відсутності на те правових підстав, про що достеменно знали продавець, так і покупець, постановлено рішення про його викуп без проведення аукціону, що прямо суперечило нормам чинного на той час законодавства, прокурором правомірно заявлено вимогу про визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлових приміщень № 5090-В-С від 24.01.2014, тому позовні вимоги в цій частині суд визнав обґрунтованими, не спростованими відповідачами належними та допустимими доказами, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Так, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Виходячи з положень ст.ст. 203, 216 ЦК України вимогу щодо реституції за недійсним правочином можливо пред`явити лише стороні договору.
Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом “а” пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа ІНФОРМАЦІЯ_32 (у випадку, передбаченому підпунктом “а” пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
У зв`язку з вищевикладеним, оскільки спірний договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 24.01.2014 № 5090-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_6 та ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” визнано судом недійсним, як наслідок, майно - поверненню ІНФОРМАЦІЯ_9 в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 .
При вирішенні цієї категорії справ варто враховувати практику Європейського суду з прав людини у застосуванні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо втручання держави у право на мирне володіння майном (зокрема, рішення у справах “Спорронг і Льоннрот проти Швеції” від 23.09.1982, “Джеймс та інші проти Сполученого Королівства” від 21.02.1986, “Щокін проти України” від 14.10.2010, “Сєрков проти України” від 07.07.2011, “Колишній король Греції та інші проти Греції” від 23.11.2000, “Булвес” АД проти Болгарії” від 22.01.2009, “Трегубенко проти України” від 02.11.2004, “East/West Alliance Limited” проти України” від 23.01.2014), якою напрацьовано три критерії для оцінки на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті “суспільний”, “публічний” інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення “суспільного”, “публічного” інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття “суспільний інтерес” має широке значення (рішення від 23.11.2000 у справі “Колишній король Греції та інші проти Греції”).
Критерій “пропорційності” передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. “Справедлива рівновага” передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе “індивідуальний і надмірний тягар”. При цьому з питань оцінки “пропорційності” Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності “суспільного”, “публічного” інтересу, визнає за державою досить широку “сферу розсуду”, за винятком випадків, коли такий “розсуд” не ґрунтується на розумних підставах.
Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у рішенні “Трегубенко проти України” від 02.11.2004 вказав, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.
Крім того, Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали у справах “Раймондо проти Італії” від 22.02.1994, “Філліпс проти Сполученого Королівства” від 05.07.2001, “Аркурі та інші проти Італії” від 05.07.2001, “Ріела та інші проти Італії” від 04.09.2001, “Ісмаїлов проти Російської Федерації” від 06.11.2008).
Таким чином, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Виходячи з вищевикладеного, у правовідносинах щодо приватизації орендарем комунального майна шляхом викупу при нездійсненні ним поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартост майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна, відсутній критерій законності та добросовісності набуття майна у власність орендарем, а тому позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, в даному випадку належним способом захисту порушеного права є визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ” повернути спірне майно ІНФОРМАЦІЯ_9 в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги прокурора в частині зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_7 » повернути ІНФОРМАЦІЯ_9 в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 175929863101 – нежитлові приміщення підвалу № 1, 2, 3 загальною площею 61,7 кв.м в житловому будинку літ. «А-» за адресою: АДРЕСА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_10 - прийняти у власність зазначені приміщення, підлягають задоволенню.
Щодо застосування строків позовної давності, судом враховано наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З вищевказаних правових приписів убачається, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
У даному разі, прокурором при формулюванні позовних вимог висловлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та його поновлення.
При цьому, норма ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
За змістом вказаної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
При цьому початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов`язується як з об`єктивним моментом - наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (п. 1 ст. 32 цієї Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п. п. 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі “Фінікарідов проти Кіпру”).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених ст. ст. 253-255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК України).
Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Отже, норми, установлені ч. 1 ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Визначення початку відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов - можливості реалізувати своє право на захист у примусовому порядку, тобто через суд.
Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ст. ст. 251-252 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ст. 254 ЦК України).
За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами “довідалася” та “могла довідатися” у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Таким чином, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Вищеозначені правові висновки відображені Верховним Судом у постановах від 31.05.2023 у справі № 908/3168/21, від 14.03.2023 у справі № 922/3013/19, від 12.07.2022 у справі № 1.380.2019.002610, від 17.02.2021 у справі № 926/2260/19, від 24.04.2018 у справі № 902/538/14, від 01.10.2020 у справі № 910/16586/18, ІНФОРМАЦІЯ_33 у постановах від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та ІНФОРМАЦІЯ_34 у постанові від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц.
Частиною 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 53 ГПК України, у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
З урахуванням того, що прокурор у даній справі є самостійним позивачем, то строк звернення до суду за захистом інтересів держави необхідно обраховувати з дня, коли саме прокурору стало відомо про порушене право.
Крім того, 30 січня 2024 року набув чинності Закон “Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини”, яким п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України викладено у наступній редакції: “У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану”.
Водночас, 03.06.2025 офіційно опубліковано Закон України “Про внесення зміни до розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності” (далі - Закон № 4434-ІХ), яким п. 19 цього розділу виключено. Вказані зміни набувають чинності 04.09.2025, тобто через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування.
Положеннями ч. 3 ст. 263 Цивільного кодексу України передбачено, що від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
За таких обставин з 04.09.2025, після набрання чинності Законом № 4434-ІХ, перебіг строку позовної давності продовжується в межах визначеного законодавством строку, з урахуванням періоду часу, який сплив від моменту початку його перебігу до моменту зупинення.
Тобто строк позовної давності до вказаних спірних правовідносин почався з 04.09.2025 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 згаданого Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
З урахуванням цього, у разі надходження з боку відповідачів заяви про застосування позовної давності, суд на підставі ч. 5 ст. 267 ЦК України може визнати поважними (виходячи з наведених вище доводів) причини пропущення прокурором позовної давності, та захистити порушені права та інтереси ІНФОРМАЦІЯ_12 у спірних правовідносинах.
Крім того, як вже зазначалося судом вище, із обставин справи убачається, що прокуратурі про незаконність оскаржуваного рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 20.11.2013 № 1329/13 та про існування спірного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.01.2014 № 5090-В-С стало відомо під час здійснення досудового розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023222060000064 від 22.03.2023.
Проте, сам по собі факт реєстрації певних відомостей у ЄРДР не свідчить про обізнаність прокурора із протиправним характером вибуття спірного майна, розташованого саме за цією адресою, з власності територіальної громади міста Харкова, а лише свідчить про виконання прокурором вимог ст. 214 КПК України щодо невідкладного внесення відомостей до ЄРДР після надходження повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення.
Водночас, прокурор дізнався про факт порушення процедури продажу спірних нежитлових приміщень лише після отримання слідчим у кримінальному провадженні № 42023222060000064 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ, та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_35 від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23, в т.ч. щодо приватизації спірного приміщення ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ”.
При цьому не може свідчити про обізнаність (можливість довідатися) органів прокуратури щодо порушення відповідачем вимог чинного законодавства за конкретним фактом приватизації виключно з тексту відповідних рішень ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки не можна надати оцінку законності приватизації, проведеної шляхом викупу, без дослідження матеріалів приватизаційної справи щодо технічного стану приміщень, наявності їх поліпшень відповідно до умов договору оренди, погодженої орендодавцем проєктно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції; аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря; довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат тощо, а відтак сам факт офіційного оприлюднення рішень ІНФОРМАЦІЯ_5 не є підставою обізнаності щодо існуючих порушень.
Відповідно ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
Оскільки прокурор не є учасником спірних правовідносин, а зміст оскаржуваного рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 (а саме висновок про проведення відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу) безпосередньо не свідчить про наявність порушень прав та інтересів територіальної громади, прокурором строк позовної давності пропущено з поважних причин, а порушене право держави та ІНФОРМАЦІЯ_12 підлягає захисту у судовому порядку.
Таким чином, порушення, які свідчать про незаконність набуття ТОВ “ ІНФОРМАЦІЯ_7 ”, нежитлових приміщень, прокурором виявлено лише за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42023222060000064 доказів - матеріалів приватизаційної справи.
Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_31 від 13.11.2024 у справі № 922/2008/21.
Враховуючи вищенаведене, за висновками суду, у даному разі, встановлену ст. 257 ЦК України позовну давність пропущено з поважних причин.
З огляду на зазначене, за висновками суду, у даному конкретному випадку, встановлену ст. 257 ЦК України позовну давність прокурором пропущено з поважних причин, тому підлягає його поновленню.
Отже, враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи та наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повного задоволення позову.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 129 ГПК України, та враховуючи висновки суду про повне задоволення позову, покладає витрати зі сплати судового збору на відповідачів.
На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 20, 46, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -   

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.01.2014 № 5090-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрований в реєстрі за №191.
3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) повернути ІНФОРМАЦІЯ_9 в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 175929863101 – нежитлові приміщення підвалу № 1, 2, 3 загальною площею 61,7 кв.м в житловому будинку літ. «А-» за адресою: АДРЕСА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_10 - прийняти у власність зазначені приміщення.
4. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_36 ( АДРЕСА_7 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , банк отримувача: ІНФОРМАЦІЯ_37 , рахунок НОМЕР_4 , код класифікації видатків бюджету - 0901010) - 1615,00 грн. судового збору.
5. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_36 ( АДРЕСА_7 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , банк отримувача: ІНФОРМАЦІЯ_37 , рахунок НОМЕР_4 , код класифікації видатків бюджету - 0901010) - 1615,00 грн. судового збору.
6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_7 " ( АДРЕСА_5 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_36 ( АДРЕСА_7 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , банк отримувача: ІНФОРМАЦІЯ_37 , рахунок НОМЕР_4 , код класифікації видатків бюджету - 0901010) - 1615,00 грн. судового збору.
7. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України. 
Повне рішення складено "24" квітня 2026 р. 

Суддя		ОСОБА_1