ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 750/4861/25
провадження № 51-703км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргузасудженого ОСОБА_7 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025270340000664, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя  АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя  АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Деснянський районний суд м. Чернігова вироком від 13 червня 2025 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Відповідно до ст. 75 КК звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та поклав на нього обов`язки, визначені ст. 76 цього Кодексу.
Суд вирішив питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно із цим вироком також засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржено.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану за наведених нижче обставин.
Так, 23 лютого 2025 року приблизно о 13:00 ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, у період дії воєнного стану, перебуваючи в магазині «Епіцентр К», розташованому на просп. Миру, 54 у м. Чернігові, переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, зі стелажа, таємно викрали дві зубні щітки «Philips НХ6803/04», чотири кухонні багаторазові запальнички марки «Lion LP-9085 «Strik» CR», сім гумок жувальних «Тутті-фрутті 15,75 г Mentos», дві запальнички марки «Cricket», чим завдали Товариству з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» майнової шкоди на загальну суму 5870,38 грн.
Крім того, 28 лютого 2025 року приблизно о 22:05 ОСОБА_7 , перебуваючи біля магазину «Траш» на вул. Космонавтів, 9 у м. Чернігові, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, у період дії воєнного стану, таємно, шляхом вільного доступу викрав у ОСОБА_9 , який перебував на бруківці в безпорадному стані через надмірне вживання алкоголю, мобільний телефон марки «Redmi Note 12 Pro» і гроші, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 6020,47 грн.
Чернігівський апеляційний суд 20 листопада 2025 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора скасував вирок районного суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання і постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Крім того, ухвалив рахувати строк відбування покарання ОСОБА_7 з 20 листопада 2025 року та вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 виконувати самостійно.
У решті вирок місцевого суду залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності його винуватості та правильності кваліфікації діяння, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить змінити вирок апеляційного суду і на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Суть доводів касаційної скарги засудженого зводиться до твердження про необґрунтованість рішення апеляційного суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, що необхідно відбувати реально.
На переконання ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції не врахував його молодого віку, відсутності претензій у потерпілих, щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.
Наголошує, що не порушив умов іспитового строку, оскільки інкриміновані йому кримінальні правопорушення вчинені ще до його звільнення від відбування покарання з випробуванням за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 квітня 2025 року.
Звертає увагу на суперечливість висновків апеляційного суду про те, що застосування реального позбавлення волі не вплинуло на ОСОБА_7 позитивно та не сприяло його виправленню, тоді як цим же рішенням апеляційний суд призначив йому реальний строк покарання.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , навівши відповідні пояснення, підтримала подану засудженим касаційну скаргу. 
Прокурор ОСОБА_5 заперечив щодо задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 .
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, Суд дійшов висновку, що ця скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 4 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині засуджений не оскаржує.
Частиною 1 ст. 420 КПК установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, у разі необхідності застосування більш суворого покарання, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Згідно зі статтями 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги й за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.
Під час касаційного перегляду оскаржуваного вироку встановлено, що апеляційний суд дотримався цих приписів закону.
Відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. З огляду на вказану мету та принципи справедливості, співмірності й індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави та суспільства.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції, чинній на час скоєння діяння), якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо.
Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади і правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті та повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
За правилами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, установлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, зокрема його вік, сімейний стан, стан здоров`я і соціальні характеристики. Крім того, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення обставинами, які пом`якшують покарання, і не встановив обставин, що його обтяжують. Також суд узяв до уваги часткове відшкодування засудженим завданої шкоди.
З урахуванням наведених вище обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства і до нього може бути застосовано положення статей 75, 76 КК, та звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк.
Не погодившись із вироком місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через його м`якість, просив скасувати вирок районного суду та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 виконувати самостійно.
Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку, не встановив підстав для звільнення засудженого від відбування покарання за ст. 75 КК, а тому задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду в частині призначеного покарання і постановив свій. 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, не повною мірою врахував суспільну небезпечність кримінального правопорушення, яке є тяжким, вчиненим повторно, за попередньою змовою групою осіб та в умовах воєнного стану. Також поза увагою суду залишилося те, що засудженого було неодноразово притягнуто до кримінальної відповідальності за майнові злочини і звільнено від відбування покарання за ці злочини з випробуванням, однак під час іспитового строку він знову вчиняв злочини, у зв`язку із чим йому призначали остаточне покарання за правилами ст. 71 КК, втім він належних висновків для себе не зробив і повторно вчинив умисні корисливі злочини. Крім того, суд не надав належної оцінки досудовій доповіді органу пробації, відповідно до якої ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення та рівень небезпеки для суспільства оцінюються як дуже високі. За висновком органу пробації застосування соціально-виховних заходів, необхідних для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду і контролю в умовах ізоляції. 
Зважаючи на обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також на дані про особу засудженого, який є особою молодого віку, і відсутність претензій у потерпілих, апеляційний суд призначив ОСОБА_7 покарання в мінімальному розмірі, визначеному ч. 4 ст. 185 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років.
А тому викладені в касаційній скарзі засудженого доводи про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки відомостям про його особу (молодий вік), відсутності претензій з боку потерпілих та обставинам, які пом`якшують його покарання, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки суд урахував їх як підставу для призначення мінімального покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК.
На переконання Верховного Суду, апеляційний суд не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність застосування місцевим судом до ОСОБА_7 звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Неспроможними є посилання засудженого на відсутність порушення ним умов іспитового строку, оскільки апеляційний суд не встановлював такого порушення. Натомість, урахувавши правові висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 15 лютого 2021 року в справі № 760/26543/17, щодо відповідальності особи у випадку встановлення після постановлення вироку інших кримінальних правопорушень, вчинених нею до застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд дійшов висновку про самостійне виконання вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 квітня 2025 року.
Твердження ОСОБА_7 про суперечливість висновків апеляційного суду є безпідставними, оскільки зазначення цим судом того, що попереднє застосування реального позбавлення волі не мало позитивного впливу на поведінку засудженого та не сприяло його виправленню, не виключає можливості призначення нового покарання у виді позбавлення волі, а навпаки, є свідченням стійкої налаштованості засудженого на протиправну поведінку, відсутності належних висновків із попереднього засудження та неможливості досягнення мети покарання шляхом застосування більш м`яких заходів.
Доводи засудженого не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості чи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку із чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
Вирок апеляційного суду відповідає правилам статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, якими керувався суд під час постановлення рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення, авирок Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3