ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/3892/25 пров. № А/857/40076/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р., 
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2025 року в справі № 260/3892/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Луцович М.М.,
час ухвалення рішення – 04 вересня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України (далі - відповідач), в якому просив:
1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу пенсії без обмеження десятьма прожитковими мінімумами; 
2) зобов`язати відповідача виконати дії по забезпеченості права позивача; 
3) стягнути з відповідача протизаконно ненараховані та не виплачені кошти, які належало надати згідно фактичного розміру пенсії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що отримав лист Пенсійного фонду України від 30.04.2025 №17176-15942/С-03/8-2800/25, в якому йдеться про подальше ствердження протизаконного та протиправного позбавлення пенсійних виплат.
Стверджує про «ухилення відповідача від виконання, більше як двадцяти судових рішень» Зазначає, що «відповідач, посилаючись на надумане «виконання в межах повноважень», ігнорує виконання судових рішень та ухиляється від виплати належного по Закону розміру пенсії». Вказує, «судові рішеннями №№260/4840/24, 260/6837/24, 260/6838/24…відповідачем не виконуються ніяк. Спотвореною нісенітницею…, відповідач намагається ввести в оману… і далі ухилятися від фактичного і об`єктивного виконання судових рішень». 
В заяві про уточнення позовних вимог (а.с.17-19), ОСОБА_1 стверджує, що попри наявність численних рішень на свою користь «фактичної доплати не відчув, лише спостерігав маніпулятивні дії з так званим перерахунком на папері та бездіяльність Головного управління ПФУ в Закарпатській області по виплаті».
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення адміністративного позову повністю.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судові рішення ухвалюються судами України і є обов`язковими до виконання. Вказує апелянт, що «потерпів на своєму досвіді…невиконання судових рішень, кількість яких… складає двадцять два. Зазначає, що «по одному з 22 невиконаних рішень… звертався на підставі ст. 383 КАС України», однак відповідач «проігнорував і виконання цієї окремої ухвали». Вказує апелянт, що «виконавча служба… вже давно самоусунулась від виконання рішень суду». Наголошує скаржник, що «Пенсійний фонд України протизаконно позбавляє пенсійних виплат на виконання попередніх судових рішень».
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При вирішенні справи по суті суд, у разі задоволення позову, може прийняти рішення про повне або часткове задоволення позову шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (частина перша, пункт 4 частини другої статі 245 КАС України), що відповідає змісту заявлених вимог, визначених пунктом 4 частини першої статті 5 цього Кодексу.
З наведених процесуальних норм Закону вбачається, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу на момент звернення до суду.
Колегія суддів зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути внаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Кодексом.
Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року в справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)).
Суд апеляційної інстанції наголошує, що прохальна частина позовної заяви містить вимогу позивача стягнути з відповідача протизаконно ненараховані та не виплачені кошти, які належало надати згідно фактичного розміру пенсії.
В обґрунтування такої вимоги позивач вказує про наявність численних рішень у справах №260/517/21, №260/77/22, №260/3240/22, №260/622/23, №260/7424/23, №260/585/23 за позовами ОСОБА_1 (за доводами останнього більше 20) в яких суд визнав протиправними дії органу Пенсійного фонду, однак «фактичного і об`єктивного виконання судових рішень» нема.
Згідно з частиною першою статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Частинами другою та четвертою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом.
Відповідно до статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а на підставі аналізу положень Закону №1404-VIII дійшла висновку, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом №1404-VIII.
Згідно з положеннями частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до частин другої та третьої статті 382-3 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу.
У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Ці норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження та/або КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 05.08.2025 у справі № 620/15158/24, від 25.03.2026 у справі №320/36568/25.
Суд першої інстанції правильно встановив, що на звернення позивача Пенсійним фондом України надано відповідь листом від 30.04.2025 № 17176-15942/С-03/8-2800/25, в якому проінформовано позивача про виконання рішень Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 у справі №260/10931/23, від 15.05.2024 у справі №260/2532/24, від 01.01.2025 у справі №260/6838/24.
У межах цього судового розгляду позивач просить стягнути з відповідача «протизаконно ненараховані та не виплачені кошти, які належало надати згідно фактичного розміру пенсії».
Колегія суддів зазначає, що питання як нарахування, так і виплати пенсії, які здійснювались/не здійснювались у зв`язку з перерахунками пенсії позивачу на виконання рішень суду перебуває в нерозривному зв`язку з предметом спору у зазначеній справі (дії та бездіяльність пенсійного органу щодо перерахунку пенсії позивача) і таке питання беззаперечно стосується порядку виконання судових рішень у наведених вище справах.
При цьому долучені позивачем протоколи про перерахунок пенсії станом на 01.03.2025, 01.02.2025, 01.05.2025 визначального значення для визначення характеру спірних правовідносин не мають, позаяк апеляційним судом встановлено, що: 
- рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі № 260/4222/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року, визнано протиправними дії щодо застосування з 01.05.2025р. обмеження максимальним розміром пенсії ОСОБА_1 та зобов`язано здійснити з 01.05.2025 року виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум.
- рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 в справі № 260/321/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2026 року, визнано протиправними дії ГУПФУ в Закарпатській області щодо обмеження максимальним розміром та застосування з 01.01.2025 понижуючих коефіцієнтів ОСОБА_1 , встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану” при нарахуванні та виплаті пенсії. Зобов`язано ГУПФУ в Закарпатській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2025 без обмеження максимальним розміром та без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану”, з урахуванням раніше проведених виплат.
- постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2026 року в справі № 260/1318/25 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо застосування при перерахунку пенсії ОСОБА_1 згідно з протоколами перерахунків від 28.01.2025 та 10.02.2025 року обмеження максимальним розміром пенсії та понижуючих коефіцієнтів згідно з постановою КМ України №1 від 01.02.2025 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01.02.2022 року без будь яких обмежень пенсії максимальним розміром та без застосування коефіцієнтів, визначених постановою Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.2025 “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану” з розрахунку 83% грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум до зміни законодавства з вказаного питання.
Тобто пенсійні права позивача на належний розмір пенсії захищені вищезгаданими судовими рішеннями, які набрали законної сили, тобто правовий спір щодо розміру пенсійної виплати вирішений.
Колегія суддів наголошує, що позивач не обґрунтовує позовні вимоги певним (конкретним) обмеженням розміру пенсії (ні доводи позивача, ні матеріали справи не підтверджують обмеження пенсії 10-ма прожитковими мінімумами), а вказує про ухилення відповідача від виконання, більше як двадцяти судових рішень». Зазначає, що «відповідач, посилаючись на надумане «виконання в межах повноважень», ігнорує виконання судових рішень та ухиляється від виплати належного по Закону розміру пенсії». Вказує, «судові рішеннями №№260/4840/24, 260/6837/24, 260/6838/24…відповідачем не виконуються ніяк. Спотвореною нісенітницею…, відповідач намагається ввести в оману… і далі ухилятися від фактичного і об`єктивного виконання судових рішень», стверджує, що попри наявність численних рішень на свою користь «фактичної доплати не відчув, лише спостерігав маніпулятивні дії з так званим перерахунком на папері та бездіяльність Головного управління ПФУ в Закарпатській області по виплаті».
Відтак і просить адміністративний суд «стягнути з відповідача протизаконно ненараховані та не виплачені кошти, які належало надати згідно фактичного розміру пенсії».
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.
Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в рішеннях від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а та від 06.02.2019 у справі №816/2016/17.
За таких обставин, колегія суддів констатує що заявлені позовні вимоги, стосуються саме порядку виконання судових рішень, а тому позивач має встановлене процесуальним законом право в порядку, визначеному статтями 382, 383 КАС України подати до суду першої інстанції заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та/або заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Тут варто вказати, що позивач реалізовував таке право (зокрема, окрема ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року в справі 260/517/21), однак на його переконання, таке не дало бажаного для нього результату. 
Зазначене, однак на переконання апеляційного суду, не є підставою для стягнення з відповідача «ненараховані та не виплачені кошти, які належало надати згідно фактичного розміру пенсії» шляхом пред`явлення нового позову.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 238 КА України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У постанові від 22.03.2018 у справі №П/9901/135/18 Велика Палата Верховного Суду «щодо висновків, що даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, зазначила, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду».
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).
Частиною першою статті 319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм, колегія суддів вважає, що провадження в справі підлягає закриттю, у зв`язку з тим, що заявлені позовні вимоги не можуть бути розглянуті як за правилами адміністративного судочинства, так і не підлягають розгляду в судовому порядку в цілому, що роз`яснюється позивачу.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2025 року в справі № 260/3892/25 скасувати та ухвалити постанову, якою провадження у справі закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 17 червня 2026 року.